Справа № 127/6423/17 Провадження № 22-ц/772/2560/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Берегового О.Ю., Матківської М.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., представника позивачки, апелянтки ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представників ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судо-вому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7

ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнан-

ня договорів позики недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, її представника ОСОБА_10 на рішення Вінницького міського суду Він-ницької області від 05 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

27 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання договорів позики недійсними. Позов мотивований тим, що в ході розгляду іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, як спадкоємиці ОСОБА_11, про визнання права власності на кварти-ру, поділ автомобілів, ОСОБА_4 подано суду дві розписки: від 09 люто-го 2009 року про позику у ОСОБА_7 39000,00 доларів США терміном до 2013 року та від 25 березня 2009 року про позику у ОСОБА_9 22000,00 дола-рів США терміном до квітня 2012 року. У тій іншій справі ОСОБА_4 стверджує, що за рахунок саме цих коштів покійна ОСОБА_11 придбала квартиру, а він - два автомобілі. На думку позивачки, договори позики, оформ-лені розписками ОСОБА_4, є недійсними, оскільки фактично відповідач ОСОБА_4 не мав самостійного заробітку ( доходу ), він не працював, в той час як померла за життя працювала директором ТОВ «Національна пере-вага», здійснювала підприємницьку діяльність. Тому все майно придбане за до-хід ОСОБА_11, у тому числі спірні квартира та автомобілі. Відтак грошові кошти у визначеному розмірі відповідач ОСОБА_4 не міг позичити, а представлені суду розписки сфальшовані. Окрім того, на розписках щодо пози-ки грошей відсутній підпис ОСОБА_11, тобто згода другого з подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, оскільки зміст розписок ( договорів позики ) стосується великих грошових сум, тобто цінного майна, що є самостійною підставою для визнання останніх недійсними. За таких під-став позивачка просила визнати недійсними щодо ОСОБА_11 договори по-зики від 09 лютого 2009 року та 25 березня 2009 року ( а. с. 2-5 ).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання договорів позики недійсними відмовлено ( а. с. 76-78 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, її представник, адвокат ОСОБА_3 оскаржують його в апе-ляційному порядку, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсними договорів позики з підстав їх неукладення. Апелянти вважають оскаржуване рішення ухваленим за невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм ма-теріального та процесуального права, посилаються на бездоказовість висновку суду щодо дійсного укладення оспорюваних правочинів позики, оскільки наяв-ні лише ксерокопії розписок не є належними доказами в розумінні статей 58, 64 ЦПК України. Пояснення відповідачів на підтвердження укладення догово-рів позики не можуть бути прийняті як докази. Суд не звернув увагу, що згідно статті 65 СК України обовязковою є наявність письмової згоди другого по-дружжя щодо договорів стосовно цінного майна, однак доказів на підтверджен-ня такої згоди відповідачами не надано; на ксерокопіях розписок відсутній та-кий запис. Судом також зроблений необєктивний висновок щодо ненадання належних та допустимих доказів позивачкою, оскільки остання заявляла клопо-тання про призначення у справі судової експертизи, яка не була проведена вик-лючно через відсутність оригіналів розписок, не поданих не з її вини, а з вини відповідачів, які в такий спосіб перешкодили проведенню експертизи ( а. с. 82-84 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу представників осіб, які беруть участь у справі, відповідача ОСОБА_4, дослідивши в сукупності наявні в справі докази, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла вис-новку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивіль-ного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони поси-лаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказа-ми, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зо-крема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовували-ся вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо ), які мають значен-ня для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає засто-суванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмо-вити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відпо-відає.

Згідно пояснень відповідачів судом встановлено, що 09 лютого 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладений договір позики грошових коштів на суму 39000,00 доларів США строком на пять років до 2013 року. На виконання даного договору відповідачем ОСОБА_7 була надана у розпо-рядження відповідача ОСОБА_4 зазначена грошова сума, на підтвер-дження чого ОСОБА_4 була власноручно складена, підписана і надана відповідачу ОСОБА_7 розписка від 09 лютого 2009 року, де ОСОБА_4 визнає факт позики, що підтверджується змістом копії цієї розписки ( а. с. 6 ). 25 березня 2009 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_9 був укладений договір позики грошових коштів на суму 22000,00 доларів США з терміном погашення боргу - квітень 2012 року. На виконання даного догово-ру ОСОБА_9 передана у розпорядження ОСОБА_4 зазначена гро-шова сума, на підтвердження чого останнім власноручно складена, підписана і надана розписка від 25 березня 2009 року, де ОСОБА_4 визнає факт по-зики, що підтверджується змістом копії розписки ( а. с. 7 ).

Відмовляючи в задоволенні позову з посиланням на норми статей 3, 215, 203, 369, 1046 ЦК України, статей 60, 65 СК України, суд першої інстанції ді-йшов висновку про укладення договорів позики між сторонами та передачу сум позики у відповідних розмірах у звязку з визнанням цих обставин самими відповідачами. При цьому суд не встановив, що, укладаючи оскаржувані дого-вори, відповідачі діяли недобросовісно, зокрема в частині того, що позикодавці знали чи могли знати про неотримання позичальником згоди другого з подруж-жя на укладення договорів, а однозначно, наразі, стверджувати, що покійна дружина ОСОБА_4 за життя не надавала згоди на укладення спірних до-говорів не можна.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками су-ду першої інстанції, оскільки суд вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, висновки суду не відповідають дій-сним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права.

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договорів позики грошей, які оформлені розписками ОСОБА_4 від 09 лютого 2009 року про позику у ОСОБА_7 39000,00 доларів США терміном до 2013 року та від 25 березня 2009 року про позику у ОСОБА_9 22000,00 доларів США тер-міном до квітня 2012 року з підстав їх невідповідності вимогам статей 203, 215 ЦК України, статті 65 СК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені стат-тею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути ви-знаний недійсним правочин, який не вчинений. У звязку з цим суду необхідно правильно визначити момент вчинення правочину ( статті 205-210, 640 ЦК то-що ).

Не є укладеними правочини ( договори ), у яких відсутні встановлені зако-нодавством умови, необхідні для їх укладення ( відсутня згода за всіма істотни-ми умовами договору; не отримано акцепт стороною, яка направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо ).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє у задоволенні позову про визнан-ня правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Водночас вимога про визнання правочину ( договору ) неукладеним не від-повідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаче-ним законом. Суди мають відмовляти у позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 кники пятої ЦК Укра-їни.

Зазначене відповідає розясненням, наданим Пленумом Верховного Суду України у пункті восьмому Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсни-ми».

Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наво-дяться в частині першії статті 638 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наяв-ності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні достягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають до-сягти такої згоди у передбаченій законом формі.

Статтею 640 ЦК України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватися укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов ( дій ), які становлять сам зміст цих договорів. У першому випадку йдеть-ся про консесуальні договори, у другому - про реальні.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( по-зикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязу-ється повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укла-деним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів пере-вищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує пе-редання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кілько-сті речей.

Верховний Суд України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 висловив правову позицію, відповідно до якої за своїми ознаками дого-вір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, односторо-ннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості ( пункт другий частини першої статті 1046 ЦК України ). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта ци-вільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відпо-відного майна або вчинення певної дії. Письмова ж форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення дого-вору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений висновок відповідно до частини другої статті 214 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні правової норми до спірних пра-вовідносин.

На підтвердження укладення договорів позики відповідачі посилалися на світлокопії розписок ( а. с. 6, 7 ), за змістом яких 09 лютого 2009 року ОСОБА_12 позичив 39000,00 доларів США у ОСОБА_7 строком на пять ро-ків до 2013 року, а 25 березня 2009 року він же позичив 22000,00 доларів США у ОСОБА_9 з терміном погашення боргу в квітні 2012 року.

Згідно статті 59 ЦПК України ( допустимість доказів ) суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обстави-ни справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказу-вання, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цьо-го Кодексу.

Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох докумен-тах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається та-ким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомо-гою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Право-чин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ). Отже умовами визнання правочину таким, що вчинений в письмовій формі є: 1) наявність документу або інших засобів фік-сації його змісту; 2) підписання його сторонами.

Правила дослідження судом письмових доказів визначаються статтями 64, 185 ЦПК України, відповідно до яких письмовими доказами є будь-які доку-менти, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або ви-тяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію пись-мового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має вимага-ти подання оригіналу. Письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні та надаються для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, а в необхідних випадках - також експертам, спеціалістам і свідкам. Особи, які беруть участь у справі, можуть надати свої пояснення з приводу цих доказів або протоколу їх огляду. Особами, які беруть участь у справі, з приводу зазначених доказів можуть ставитися питання свідкам, а також експертам, спе-ціалістам.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей доку-мент, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Позивачка стверджувала про фальшивість розписок, неможливість їх видачі ОСОБА_4 у відповідний час, а також заявила клопотання про призначен-ня у справі судової техніко-криміналістичної експертизи, на вирішення якої просила поставити питання про визначення відносної давності виконання да-них документів і паперу, на якому їх виготовлено ( а. с. 72 ). Ухвалою суду від 03 липня 2017 року відповідачів було зобовязано надати суду оригінали роз-писок ОСОБА_4 від 09 лютого 2009 року та 25 березня 2009 року ( а. с. 62 ). Однак, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання пози-вачки про призначення судової експертизи, врахувавши пояснення відповідачів про те, що в дійсності вищевказаних розписок ОСОБА_4 немає, оскіль-ки зобовязання за останніми ОСОБА_4 виконані у повному обсязі, а вказані розписки у звязку з виконанням зобовязання знищені, будь-яких пре-тензій відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до ОСОБА_4 не мають ( а. с. 73 ).

За таких умов відповідно до вимог статей 59, 60, 185 ЦПК України суд не може визнати копії розписок допустимими, достовірними доказами наявності між відповідачами договірних відносин.

Рішення суду в такому випадку теж не може грунтуватися на поясненнях відповідачів, які доказами не є, оскільки ці особи не допитувалися в судовому засіданні за правилами допиту свідків відповідно до вимог статті 184 ЦПК України.

Посилання ж відповідачів на те, що боргові документи було знищено у звязку з повним виконанням зобовязань боржником, не відповідають вимогам статті 545 ЦК України, відповідно до якої, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові ( а не знищити ). У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він ви-дає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьо-му разі настає прострочення кредитора.

Крім того, відповідно до статті 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу немож-ливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Зазначені обставини справи, а також відповідні їм норми матеріального і процесуального права залишилися поза увагою суду першої інстанції, який всупереч вимогам процесуального закону переклав обовязок з подання дока-зів на підтвердження укладення між відповідачами договорів позики на пози-вачку, поклав на неї ж відповідальність за їх неподання, прийшовши до виснов-ку, що саме позивачка не довела цих обставин.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів апеляційного суду дійшла вис-новку про те, що оспорювані договори позики між ОСОБА_4 з одного боку і ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з іншого боку від 09 лютого 2009 року та 25 березня 2009 року відповідно на суму 39000,00 доларів США і 22000,00 доларів США не були укладеними, що виключає можливість визнання їх недій-сними.

На підставі викладеного оскаржуване рішення суду першої інстанції відпо-відно до статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням апеляцій-ним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, проте з інших, наведених вище підстав.

Керуючись нормами статей 303, 304, 307, 309, 316, 319, 324, 325 ЦПК Укра-їни, колегія суддів апеляційного суду

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про ви-знання договорів позики недійсними відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголо-шення, однак воно може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про-тягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: