Справа № 345/152/17
Провадження № 22-ц/779/917/2017
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду від 04 квітня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 14680, 67 грн.

Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що 13.12.2013 року між ПАТ КБ Приват Банк та ОСОБА_2 укладено договір б/н у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в сумі 300,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 05.12.2016 року заборгованість за кредитом становить 14680,67грн., з яких 279,04 грн. - заборгованість за кредитом; 10028,15 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3198,21 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. штраф (фіксована частина); 675,27 грн. штраф (процентна складова), позивач просив стягнути вказану суму боргу з відповідача.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» на дане рішення подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується з висновком суду про пропуск ним строку позовної давності.

13.12.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір з відкриття та обслуговування банківського рахунку відповідно до якого ОСОБА_2 було видано платіжну картку із строком дії до 10/16 року з встановленим лімітом 300,00 грн. з встановленою умовою сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Останній платіж з погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 здійснив 14.12.2013 року шляхом здійснення операції з поповнення рахунку на суму 50,00 грн. Наступний місячний платіж на погашення заборгованості ОСОБА_2 зобов»язаний був здійснити до 25.01.2014 року, але цього не зробив.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок.

Представник апелянта зазначив, що про порушене право щодо несплати ОСОБА_2 чергового платежу ПАТ КБ «Приват Банк» дізналось 26.01.2014 року, а про порушене право що погашення останнім кредитної заборгованості у повному обсязі 01.11.2016 року, з даним позовом до суду ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось 13.01.2017 року, отже в межах загальної позовної давності.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що строк позовної давності ними не пропущено.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч. 2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвалене судом рішення не відповідає зазначеним вимогам з огляду на наступне.

Постановляючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк позовної давності, а оскільки відповідач звернувся із заявою про застосування позовної давності, та з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Однак такий висновок суду не відповідає зібраним доказам по справі.

Судом встановлено, що 13.12.2013 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_2 укладено договір б/н у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в сумі 300,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7). Договір складається із заяви, довідки про умови кредитування з використанням кредитки, умов і правил надання банком послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «правилами користування платіжною карткою» та тарифами банку складають між ним та банком договір та підтверджується його підписом у заяві.

Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк, так і строки виконання зобовязань із щомісячними погашеннями платежів.

Згідно договору, сторонами було визначено строки виконання відповідачем зобовязань внесення щомісячних платежів, які входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Їх внесення повинно було здійснюватися до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, суму кредиту та нараховані проценти за користування кредитними коштами не сплачує і за даними кредитної адміністрації Банку станом на 05.12.2016 року заборгованість за кредитом склала 14 680,67 грн.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 звернувся в суд із заявою про застосування строків позовної давності та відмову в задоволенні позовних вимог з цих підстав, посилаючись на те, що з часу отримання кредиту відповідач не здійснював жодних платежів, а тому перебіг строку позовної давності починається з дня укладення кредитного договору, тобто з 13.12.2013 року (а.с.53).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності, відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК україни, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Із представленої виписки руху коштів по картці/рахунку 0255166 ОСОБА_2 по угоді від 13.12.2013 року вбачається, що останній платіж з погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 здійснив 14.12.2013 року шляхом здійснення операції з поповнення готівки в терміналі самообслуговування рахунку на суму 50,00 грн.(а.с.74) Таким чином, відповідно до умов кредитування строк внесення наступного щомісячного платежу визначено до 25 числа місяця, наступного за звітним, тобто 25 січня 2014 року.

Оскільки у зазначений строк ОСОБА_2 платіж не вніс, то перебіг позовної давності розпочався з наступного дня після несплати чергового платежу тобто з 26 січня 2014 року.

Із матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд до ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором - 13 січня 2017 року, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності.

Суд першої інстанції не дав належної правової оцінки зазначеним обставинам справи та дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності та необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності.

Відповідно до представленого позивачем розрахунку, сума заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором б/н від 13.12.2013 року станом на 05.12.2016 року становить 14 680,67 грн., з яких: заборгованість за кредитом 279,04 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом 10 028,15 грн.; заборгованість за пенею та комісією 3 198,21 грн.; заборгованість по судовим штрафам 1 175,27 грн. (а.с. 5 6).

Колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом в сумі 279,04 грн. та заборгованості за процентами в сумі 10028,15 грн. є обгрунтованими та підлягають до стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Разом з тим, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позивачем нараховано заборгованість по комісії та пені (накопичувальним підсумком) за несвоєчасне погашення заборгованості та штраф за порушення строків платежів по будь-якому із грошових зобов»язань.

Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобовязання.

Підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, є порушення боржником зобовязання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

З огляду на наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_2 штрафу і пені як подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов»язань є необґрунтованими, а тому до стягнення з врахуванням обставин справи та суми боргу за кредитним договором підлягає штраф в розмірі 1175,27 грн.

Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, то ухвалене рішення відповідно до положень ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасування з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 04 квітня 2017 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13.12.2013 року в сумі 11482,46 грн., з яких: 279,04 грн. заборгованість за кредитом, 10028,15 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 1175,27 грн. заборгованість по штрафах; та понесені судові витрати в розмірі 1544,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_6