Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 333/2020/17 Головуючий у 1-й інстанції Наумова І.Й.
Номер провадження 22-ц/778/3404/17 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації.

В обґрунтування позову зазначав, що він на підставі свідоцтва про право приватної власності на будинковолодіння № 747 від 21.12.1995 року є власником 3/25 частини будинковолодіння АДРЕСА_3, а саме квартири № 4 загальною площею 36,6 м.кв.

14.06.2002 року він уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_5, та проживав з нею однією сім'єю у зазначеній квартирі.

У березні 2017 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, відповідачка вивезла з квартири всі їх речі, та з того часу в квартирі не проживає. Він звертався до відповідачки з проханням порозумітися і добровільно виписатись, але вона відмовилась. Позивач зазначає, що він являючись власником квартири, позбавлений можливості в повному обсязі реалізувати свої права власника, по володінню та користуванню власністю.

На підставі викладеного позивач просив суд, усунути перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, визнавши ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на незаконність рішення суду у зв'язку невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 128,130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки), які приєднані до матеріалів справи (а.с. 71-73 ).

Сторони не з'явились до апеляційного суду, причини неявки не повідомили, будь-яких письмових клопотань, у тому числі і про перенесення розгляду справи, заперечень або пояснень у справі від них не надходило.

Виходячи з вищевикладеного та у відповідності до ст.372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників розгляду справи, які не прибула в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 зі згоди позивач зареєстрована та постійно проживала у спірній квартирі в якості члена сім'ї і її не проживання три місяці відбулося за поважних причин, що підтверджено належними доказами.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що Позивач є власником 3/25 частини будинковолодіння АДРЕСА_3, а саме: квартира №4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадкування від 04.10.1995 р., видане державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, та свідоцтвом про право особистої власності на будинковолодіння від 21.12.1995 р. видане Виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів (а.с. 4,7).

Сторони перебували з 14.06.2002 р. у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.03.2017 р. розірваний (а.с 26).

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 27.03.2001 р.

Згідно з довідки виданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Запорізькій області від 26.04.2017 р., місце проживання відповідача зареєстроване з 2002 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2017 р. присуджено стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки (а.с. 28). В зв'язку з виконанням даного рішення державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно позивача, в тому числі і на 3/25 частини будинковолодіння АДРЕСА_3 (а.с. 30).

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

Відповідно до змісту позовної заяви, фактично вимоги ОСОБА_3 зводилися до вимог про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України).

За роз'ясненнями, викладеними у п.п. 33, 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК)із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 14.06.2002 році, та відповідач ОСОБА_5 вселилася в жилий АДРЕСА_2 2002 році, як дружина позивача, та вони проживали в спірному жилому будинку однією сім'єю.

Сторони по справі не заперечували, що відповідач ОСОБА_4 дійсно не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з березня 2017 року, тому дані обставини не підлягають доказуванню на підставі ч.1 ст. 61 ЦПК України.

З пояснень позивача встановлено, що весною 2017 року останнім змінені замки на вхідних дверях у вищевказаній квартирі, дублікату ключів ОСОБА_3 відповідачу не надав.

З висновку експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР №5067 вбачається (а.с. 31-32), що відповідачу 18.12.2016 р. спричинені легкі тілесні ушкодження, «…зі слів пацієнтки 18.12.2016 р. вона була побита чоловіком…». З даного висновку також вбачається, що в зв'язку з даною обставиною 18.12.2016 р. в Єдиний державний реєстр досудового розслідування за №006123 внесенні відомості про кримінальне правопорушення.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_4 тимчасово (на протязі 3 місяців, тобто менше встановленого ст. 405 ЦК України річного строку) не мешкає за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 з поважних причин, а саме: в силу неприязних особистих стосунків, які склались між колишнім подружжям, та дій позивача, які полягали в заміні замків на вхідних дверях в квартиру без повідомлення відповідача та не надання останній дублікату ключів, внаслідок чого були створені перешкоди відповідачу в користуванні вищезазначеним житловим приміщенням.

Таким чином суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, фактичні обставини справи правильно виходив із того, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки відповідач не проживала у спірній квартирі з березня 2017 року з поважних причин, так як із колишнім чоловіком склались неприязні стосунки, що підтверджується, зокрема, висновком експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР №5067, та змінені замки на вхідних дверях, тобто фактично перешкоджає користуватися спірною квартирою.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд при розгляді справи правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, тому немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 26.12.2017 року.

Головуючий

Судді: