Справа № 343/2127/16-ц
Провадження № 22-ц/779/939/2017
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Васильковського В.М.,

Секретаря: Возняк В.Д.

сторін: позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 20 квітня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

17.11.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом посилаючись на те, що 19 листопада 1996 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 20 квітня 2016 року на підставі рішення Долинського районного суду шлюб між сторонами було розірвано. Спільних дітей від шлюбу немає. За час перебування у шлюбі ними було придбано у забудовника новозбудоване спільне майно, а саме - однокімнатна квартира АДРЕСА_1, вартістю 50 000 гривень. Також до спільного майна подружжя належить автомобіль марки "Форд транзит", 2003 року випуску, придбаним сторонами 16.10.2012 року. Вартість автомобіля складає 50 000 грн. Перед розлученням відповідач відчужив зазначений автомобіль без хх згоди.

З наведених підстав просила її позов задовольнити. Розділити спільне майно подружжя: квартиру АДРЕСА_1 в рівних ідеальних частках. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? ідеальну частку даної квартири, а іншу частину - за відповідачем. Стягнути з ОСОБА_4 на її користь ? вартості автомобіля в сумі 25 000 гривень та судові витрати.

15.12.2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом посилаючись на те, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у 2011 році за спільні кошти ним та ОСОБА_2 збудовано приміщення, в якому вони займалися підприємницькою діяльністю, а відповідач за зустрічним позовом 28.02.2011 року зареєструвалася як фізична особа-підприємець. Для спорудження малої архітектурної форми ними спільно було потрачено близько 30 тисяч доларів США, які вони спільно заробили на заробітках в Чехії. Отже, дана мала архітектурна форма, що розташована на території КП "Долинські ринки", є об'єктом спільної сумісної власності.

Просив здійснити поділ спільного майна подружжя. Виділити йому у власність ? частину малої архітектурної форми, яка розміщена на вул.Шевченка на території КП "Долинські ринки", що в м.Долина Івано-Франківської області. Сьягнути з ОСОБА_2 судові витрати та послуги адвоката.

01.03.2017 року ОСОБА_4 подав до суду уточнення до позовної заяви. Просив визнати малу архітектурну форму під НОМЕР_3, яка розташована по вул.Шевченка на території КП "Долинські ринки", що в м.Долина Івано-Франківської області, вартістю 800000 гривень об'єктом спільної сумісної власності. Визнати за ним право власності на ? ідеальну частку зазначеної малої архітектурної форми.

20.03.2017 року ОСОБА_2 подала до суду позовну заяву про збільшення позовних вимог. Просила розділити спільне майно подружжя: квартиру АДРЕСА_1 в рівних ідеальних частках. Визнати за нею право власності на ? ідеальну частку на дану квартиру, а іншу частину - за відповідачем. Стягнути з відповідача ? вартісь дійсної вартості автомобіля в сумі 59 759 грн та судові витрати.

Рішенням Долинського районного суду від 20 квітня 2017 року задоволено позов ОСОБА_2 задоволено частково. Розділено спільне майно подружжя: квартиру АДРЕСА_1 в рівних ідеальних частках. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 18 000 грн., що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки "Ford Tranzit Connekt" 2003 року випуску, № кузова НОМЕР_2 д.н. НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. та 3 000 грн. витрат за надання юридичної допомоги адвокатом, згідно квитанцій.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено.

Визнано малу архітектурну форму під НОМЕР_3, яка розташована по вул.Шевченка,на території Комунального підприємства "Долинські ринки" в м.Долина Івано-Франківської області об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частку малої архітектурної форми під НОМЕР_3, яка розташована по вул. Шевченка на території Комунального підприємства "Долинські ринки" в м.Долина, Івано-Франківської області.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Зазначила, що в судовому засіданні відповідач визнав, що вартість автомобіля становить 50 000 гривень. Обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню. В подальшому ОСОБА_4 почав заперечувати вартість автомобіля. З цією метою за реквізитами автомобіля нею було проведено експертне дослідження щодо дійсної ринкової вартості автомобіля на час розгляду. Згідно до експертного дослідження дійсна вартість автомобіля на час розгляду справи в суді складає 119 тисяч гривень, а ? частка складає 59 000 гривень.

Суд, вирішуючи питання про стягнення коштів на її користь, взагалі не зазначив про дійсну вартість майна, визначену експертним шляхом, а зазначив вартість автомобіля, визначену у фіктивному (без реального наміру відчуження) договорі, укладеному між братами ще в квітні 2016 року, що не є дійсною вартістю майна на час його поділу. Тому вважає, що стягненню на її користь підлягає не 18 000 гривень,а сума, зазначена у експертному дослідженні.

Також судом при прийнятті зустрічного позову та під час розгляду справи не встановлено вартості малої архітектурної форми. В резолютивній частині також не зазначено вартості тимчасової споруди. Тільки у випадку неможливості проведення розподілу майна суд визначає ідеальні частки. В матеріалах справи відсутні експертизи щодо неможливості поділу ідеального майна в натурі.

Визнання права власності щодо об'єкта, який знаходиться на земельній ділянці, можливе лише за згоди власника земельної ділянки. Як зазначив ВСУ в своєму листі від 01.07.2013 року про аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ ", що: визнаючи право власності на малі архітектурні форми як на об'єкт нерухомого майна, суди фактично вирішують питання щодо користування земельною ділянкою, яка є необхідною для їх обслуговування. Тобто, іншими відповідачами за зустрічним позовом про визнання права власності на малу архітектурну форму, яка знаходиться на земельній ділянці, мав бути власник земельної ділянки в особі Долинської міської ради та балансоутримувач - комунальне підприємство. Суд першої інстанції, не притягнувши до участі у розгляді справи всіх належних відповідачів, фактично вирішив питання про їх права та обов'язки.

Вказала, що на даний час жодних правовстановлюючих документів на зазначене майно у неї немає, враховуючи його тимчасовий характер. Вирішуючи зазначене питання, суд розділив майно, яке є особистою приватною власністю суб'єкта підприємницької діяльності та визнав право власності на тимчасову споруду в порядок, не передбачений законом. Відповідно до чинного законодавства, майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд у рішенні не зазначив природу набуття права спільної сумісної власності, моменту його виникнення та норми матеріального права.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у позові скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позов та відмовити у зустрічному позові, стягнути з відповідача всі судові витрати та за проведення експертного заключення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 19.11.1996 року по 20.04.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20.04.2016 року, яке набрало законної сили 05.05.2016 року (а.с.9), вирішено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрований 19 листопада 1996 року в селі Грабів Рожнятівського району Івано-Франківської області, актовий запис № 10 - розірвати.

Копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.03.2008р. свідчить про те, що ОСОБА_4, на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1. Підстава : рішення виконавчого комітету №103 від 14.02.2008р. (а.с.3)

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18139690 від 18.03.2008р., (а.с.4) , 18.03.2008р. за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру по АДРЕСА_1. Підстава для реєстрації права власності - свідоцтво про право власності б/н/ від 18.03.2008р., рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 14.02.2008р. за №103 (а.с.4).

На підставі вище викладеного, суд дійшов правильного висновку, що квартира загальною площею 45,9 кв.м. , яка розташована за адресою АДРЕСА_1, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона набута під час шлюбу і підлягає поділу в рівних частинах, у відповідності до положень ст. 70 СК України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» пунктом 25 роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 не ставила питання про стягнення з ОСОБА_4 компенсації за частину спірної квартири на її користь.

З врахуванням викладеного, в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_2, право власності на 1/2 ідеальну частку квартири за адресою АДРЕСА_1. Також, суд, в порядку поділу спільного майна подружжя визнає за ОСОБА_4, право власності на 1/2 ідеальну частку квартири за адресою АДРЕСА_1.

В період шлюбу, а саме 16.10.2012 року, подружжям придбаний автомобіль марки «Ford Tranzit Connekt» 2003 року випуску.

Факт придбання сторонами в період шлюбу за спільні кошти даного автомобіля сторонами не оспорюється .

Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, на момент розгляду спірний автомобіль був реалізований відповідачем на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу №2642/2016 від 01 березня 2016 року, який укладений між ОСОБА_4, (як продавцем) та ОСОБА_6 (як покупцем) за 36 000 гривень (а.с.41).

Оскільки автомобіль реалізовано ОСОБА_4 саме за таку суму, даний договір не визнаний недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_2 половину вартості - 18 000 грн.

Суд критично оцінює експертний висновок №170316-2 автотоварознавчого дослідження від 16.03.2017р.,(а.с.52-55), оскільки судовим експертом автомобіль «Ford Tranzit Connekt» не оглядався, у висновку вказана лише середня ринкова вартість транспортного засобу «Ford Tranzit Connekt» 2003 року випуску, станом на проведення експертного дослідження 16.03.2017 року .

Відповідно до ст. 71 СК України та роз'яснень, викладених в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майно подружжя на час такого розподілу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК . У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя також підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 СК України о об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України, яке відповідно до вимог ст. 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На думку Конституційного Суду України, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним сумісним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у даній справі № 6-21цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Судом встановлено, та підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач - відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем. Дата державної реєстрації фізичної особи-підприємця 28.02.2011р. (а.с.19).

Рішенням №41 «Про надання дозволу на встановлення малої архітектурної форми на території КП «Долинські ринки» по вул.Шевченка в мДолина» виконавчого комітету Долинської міської ради від 05.05.2011р. фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2, надано дозвіл на розміщення МАФ під НОМЕР_4 на території КП «Долинські ринки» площею 5х6 м., кожен згідно із затвердженою схемою розміщення малих архітектурних форм на території ринку по вул.Шевченка в м.Долина (а.с.26).

Рішенням №63 «Про внесення змін до рішень виконкому стосовно номерації тимчасових споруд комунального ринку виконавчого комітету Долинської міської ради від 26.03.2013р. у п.1 рішення від 05.05.2011р. №141 слова та цифри «МАФ під НОМЕР_4» замінено словами та цифрами «МАФ під НОМЕР_3» (а.с.65).

КП «Архітектурно-плануване бюро АРКА» Відділу містобудування та архітектури Долинської міської ради в 2011 році на замовлення КП «Долинські ринки» ПП ОСОБА_2, розробило робочий проект розміщення малої архітектурної форми у м.Долина по вул.Шевченка (а.с.66-71) .

Судом встановлено, що нерухоме майно (МАФ) набуте ОСОБА_2 в період шлюбу за спільні кошти подружжя та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується із висновкому суду першої інстанції, що МАФ під НОМЕР_3 загальною площею 30,0 кв.м., що розташована за адресою: м.Долина вул.Шевченка,Івано-Франківської області, яка використовується ОСОБА_2, для здійснення підприємницької діяльності, набута сторонами за час шлюбу, належать їм на праві спільної сумісної власності, тобто є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і підлягає поділу між ними у спосіб, зазначений позивачем ОСОБА_4, в зустрічному позові з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог в останній редакції станом на 01.03.2017 року (а. с. 44).

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 20 квітня 2017 року - відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 20 квітня 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Васильковський