Справа № 653/3060/13-ц
Провадження № 2/653/215/17
РІШЕННЯ

іменем України

"10" травня 2017 р. м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Крапівіної О.П.

при секретарі Пшеничній В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3я особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Генічеського нотаріального округу Карпенко Олександр Георгійович про визнання недійсним заповіту від 23.03.2012 року від імені ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Карпенко О. Г. та зареєстрований за №201,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_6, який мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла її рідна тітка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки у померлої не було дітей, ОСОБА_1, будучи її рідною племінницею, подала заяву про прийняття спадщини, в порядку встановленому ч.1 ст.1269 ЦК України. Після подачі відповідної заяви, їй стало відомо, що ОСОБА_5, 23.03.2012 року склала заповіт, відповідно до якого померла заповіла все належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалось, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_6 була дружиною сина позивачки ОСОБА_1, пізніше шлюб було розірвано. Позивач вважає, що на момент складання заповіту, ОСОБА_5, знаходилась у важкому стані у зв'язку з хворобою, та не могла розуміти значення своїх дій. Просить суд визнати заповіт від 23.03.2012 року, складений від імені ОСОБА_5який посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Карпенко О. Г. та зареєстрований за № 201 - недійсним.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечили. ОСОБА_6 вказала, що вона піклувалась про померлу ОСОБА_5, здійснювала за нею нагляд, купувала необхідні ліки, організовувала необхідну побутову та медичну допомогу, у зв'язку з чим ОСОБА_8 заповіла їй все своє майно.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 була її рідною тіткою. Пояснила, що померла після двох інсультів не вставала, не розмовляла. По місцю проживання ОСОБА_5, бачила відповідачку лише два рази на протязі двох років. Про померлу піклувалась інша жінка на ім'я ОСОБА_9, прізвища не знає.

Приватний нотаріус Карпенко О.Г. в судовому засіданні пояснив, що 23.03.2012 року, він завірив заповіт, відповідно до якого ОСОБА_5, заповіла все своє майно ОСОБА_6 Заповідач була в здоровому глузді та чітко розуміла значення своїх дій. Процедура завірення заповіту була проведена в повному обсязі та з повною відповідністю до чинного законодавства.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що за час свого життя ОСОБА_5 склала заповіт від 23.03.2012 року, відповідно до якого на випадок своєї смерті усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1.

Факт того, що померла ОСОБА_5 є рідною тіткою ОСОБА_1, підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 01 від 15 травня 2013 року, № 89, від 15 травня 2013 року, копією паспорта ОСОБА_10

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Статтею1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

На підставу визнання заповіту недійсним позивач посилається на п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до якої, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Така підстава для визнання заповіту недійсним, на переконання сторони позивача, полягає в тому, що ОСОБА_5 знаходилась у важкому стані у зв'язку з хворобою, та не могла розуміти значення своїх дій.

Разом з тим суд враховує наступне:ст. 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином слід прийти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до довідки від 03.04.2014 року про результати позапланової повторної перевірки роботи приватного нотаріуса Генічеського районного нотаріального округу Карпенка Олександра Георгійовича, при посвідченні заповіту ОСОБА_5, нотаріус зазначив два місця складання заповіту, а саме місце проживання заповідача та приміщення нотаріальної контори, чим порушено вимоги п. 6.12 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року № 3253/5, та вимоги п. 1.3 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Встановлено, що приватним нотаріусом допущені граматичні та інші текстові помилки.

Враховуючи зміст такого висновку суд не вбачає підстав для задоволення позову з цих підстав, так як допущені помилки стосуються дій самого нотаріусу, не впливають ніяким чином на волевиявлення заповідача в розумінні ст.. 203 ЦК України.

В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 78 від 25.02.2016 року, ОСОБА_5 під час підпису заповіту 23 березня 2012 року, страждала церебральним артеосклерозом, дисцикулярною енцефалопатією, наслідками перенесених гострих порушень мозкового кровообігу з лівостороннім геміпарезом без психозу та слабоумства. У ОСОБА_5 на момент підписання заповіту 23.03.2012 року, були присутні ознаки порушень по органічному типу, які не носили вираженого характеру. ОСОБА_5 під час підписання заповіту 23.03.2012 року, могла розуміти значення своїх дій, їх фактичний характер та могла керувати ними.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що згідно медичних документів відносно ОСОБА_5, відсутні описи будь яких психічних розладів або відхилень.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона з 09 березня 2012 року проживала разом із ОСОБА_5 та її чоловіком ОСОБА_26 Ліва рука у ОСОБА_5 була паралізована, але вона ходила, сама їла, до останнього дня життя була у здоровому глузді, всіх впізнавала. ОСОБА_5 розповіла їй, що ОСОБА_6 піклувалась про неї, доглядала, а тому вона хоче заповіти їй та її сину ОСОБА_12 свій будинок. Крім того, ОСОБА_5, розповіла ОСОБА_9, що вона має онучку ОСОБА_13, яка раніше жила з нею, але коли дізналась, що ОСОБА_5 не хоче переписувати на неї свій будинок, покинула її.

Свідок ОСОБА_14, в судовому засіданні пояснила, що вона знає ОСОБА_5 з 1966 року, крім того вона є її кумою. Після першого інсульту ОСОБА_5, у 2005 році, ОСОБА_1 відмовилась доглядати за нею. На протязі всього життя ОСОБА_5 була адекватною, повністю розуміла свої дії, всіх впізнавала.

Свідок ОСОБА_15, в судовому засіданні пояснив, що він знав ОСОБА_5 з 1966 року, вона була його кумою. Після першого інсульту у 2005 році, ОСОБА_15 часто її навідував, вони спілкувались телефоном, завжди їй допомагали. ОСОБА_5 самостійно пересувалась, все розуміла, була у здоровому глузді. До неї часто приходив її правнук ОСОБА_27, допомагав їй з прибиранням, приносив їжу та ліки. Після першого інсульту у 2005 році і до смерті ОСОБА_5, про неї піклувалась мати її правнука ОСОБА_28 - ОСОБА_16 Зі слів ОСОБА_5, ОСОБА_13 та ОСОБА_1, після першого інсульту переїхали жити до м. Цюрюпінськ, ніякої допомоги їй не надавали, навіть не спілкувались. На похованні ОСОБА_17 та ОСОБА_5 були відсутніми.

Свідок ОСОБА_18, в судовому засіданні пояснила, що вона є соціальним працівником, та в період з 2007 по 2013 роки навідувала ОСОБА_5 три рази на тиждень. Вони спілкувались на різні теми, при цьому ОСОБА_5 була в здоровому глузді та цілком все розуміла. Хворіла,але ніяких психічних відхилень не спостерігалось.

Свідок ОСОБА_19, в судовому засіданні пояснила, що вона є завідуюча сімейною амбулаторією,лікар, вона лікувала ОСОБА_5 Остання перенесла інсульт, але незважаючи на це, вона все розуміла, ставила адекватні питання, цікавилась своїм здоров'ям. Ознак погіршення мовлення та психічних відхилень не було.

Свідок ОСОБА_20, в судовому засіданні пояснила, що вона є дільничним лікарем, та що ОСОБА_5, проживала на її території обслуговування. Спілкувались вони достатньо часті, приблизно раз на місяць. ОСОБА_5 на психічні захворювання не страждала, завжди розмовляла чітко і конструктивно. Останній раз бачила її 21 березня 2013 року. Стан ОСОБА_5 був дуже тяжким, але при цьому вона все чітко розуміла та відповідала на запитання.

Свідок ОСОБА_21, в судовому засіданні пояснив, що він знав ОСОБА_5 з 1973 року, проживав по сусідству. До смерті ОСОБА_17, часто заходив у гості. При цьому ОСОБА_5 завжди з ним здоровалась, питала як справи, як діти. Розмовляла чітко, На запитання давала адекватні відповіді. Після смерті ОСОБА_17, ОСОБА_21 заходив вже не так часто, але періодично навідував ОСОБА_5 до самої смерті. Навіть після другого інсульту ОСОБА_5 була в здоровому глузді, хворіла, але всіх впізнавала, розуміла оточуючі обставини в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 після інсульту була в здоровому глузді, ніяких психічних відхилень не мала, розмовляла нормально, завжди всіх впізнавала.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_23, ОСОБА_24 ОСОБА_25, так як вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показами інших свідків та матеріалами справи, а також висновком судової експертизи, відповідно до якого страждала церебральним артеосклерозом, дисцикулярною енцефалопатією, наслідками перенесених гострих порушень мозкового кровообігу з лівостороннім геміпарезом без психозу та слабоумства. У ОСОБА_5 на момент підписання заповіту 23.03.2012 року, були присутні ознаки порушень по органічному типу, які не носили вираженого характеру. ОСОБА_5 під час підписання заповіту 23.03.2012 року, могла розуміти значення своїх дій, їх фактичний характер та могла керувати ними.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також те, що при підписанні заповіту ОСОБА_5 могла розуміти значення своїх дій, їх фактичний характер та могла керувати ними, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому із врахуванням наведеного вище позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 209, 1216, 1217, 1223, 1234, 1236, 1247, 1254, 1256, 1257 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, 3я особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Генічеського нотаріального округу Карпенко Олександр Георгійович про визнання недійсним заповіту від 23.03.2012 року від імені ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Карпенко О.Г. та зареєстрований за №201- відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. П. Крапівіна