Єдиний унікальний номер 243/4390/16-ц Номер провадження 22-ц/775/953/2017
Єдиний унікальний номер 243/4390/16
Номер провадження 22-ц/775/953/2017
Головуючий у 1 інстанції Мінаєв І.М.
Доповідач Корчиста О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

31 травня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Тимченко О.О.

за участі секретаря Яворського О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 квітня 2017 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 14 січня 2015 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, за умовами якого вона передала у дар відповідачці належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що на час укладання зазначеного договору вона помилялась щодо природи даного договору, оскільки вважала, що вони укладають договір довічного утримання, просила його визнати недійсним.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено: визнано недійсним, укладений 14 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, договір дарування квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 66. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що призвело до невірного вирішення спору, просить його скасувати, а провадження у справі закрити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1, доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала та просила її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не зявилась, повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи, подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, апеляційну скаргу просила відхилити.

В судове засідання апеляційного суду приватний нотаріус Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3 не зявився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга відповідача підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повні мірі відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 14 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування квартири № 2 у житловому будинку № 37 по вул. 1 Травня у м. Святогірську Донецької області, посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, по реєстру № 66. (а. с.9)

Також судом першої інстанції встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 продовжує проживати у спірній квартирі; передача квартири фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, яку їй надавала ОСОБА_1 деякий час після укладання договору дарування.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався вимогами ч. 1 ст.229, ст.203, 717 ЦК України та виходив з того, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження посилання позивача на те, що наміру укладати договір дарування у неї не було, укладаючи оспорюваний договір позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, про що також свідчить і те, що після укладення договору дарування відповідач та її мати надавали позивачу допомогу, купували харчі та ліки, здійснювали ремонтні роботи в квартирі, а також, що у договорі була прописана специфічна умова, яка не притаманна цьому виду правочинів, а саме право постійного проживання Дарувальника та право користування відчужуваною квартирою (п. 8 Договору).

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що вона, будучи людиною похилого віку, потребувала стороннього догляду, відчужуючи свою квартиру, надіялася на догляд та допомогу, якої вона потребувала з боку відповідача. Укладаючи договір дарування, вона помилилася щодо природи правочину, оскільки мала на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

На підтвердження зазначеного свідчить і пункт 8 договору дарування, в якому обумовлено, що позивач (Дарувальник) та відповідач (Обдарована) домовились, що Дарувальник залишається зареєстрованим, постійно проживатиме та має право користуватися відчужуваною квартирою.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При розгляді справи як у суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції відповідач ОСОБА_1 не заперечувала, що під час укладання договору дарування між ними була домовленість про те, що вона буде надавати позивачу допомогу, а також, що та має право продовжувати проживати у подарованій квартирі.

Ухвалюючи рішення суд першої в порушення вимог ст. 213 - 214 ЦПК України на ці обставини та вимоги закону уваги не звернув, не врахував тієї обставини, що одразу після укладання договору відповідач матеріально допомагав позивачу, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дотримуючись вимог, визначених наведеними вище нормами матеріального права, з'ясував що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_2, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, знайшли своє підтвердження у вигляді письмових доказів та пояснень допитаних у судовому засіданні свідків.

Враховуючи викладене та юридичну природу спірних правовідносин, під час вирішення питання, суд повно встановив всі обставини, якими обґрунтовувались вимоги й заперечення сторін.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені судом першої інстанції, проте доказів, які б спростовували висновки суду, відповідачем не надано.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і зробив вірний правовий висновок. Рішення ухвалене з дотриманням судом норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено порушень норм матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування правильного по суті і справедливого рішення суду, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: