У х в а л а

іменем україни

15 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

ЛеванчукаА.О.,

СитнікО.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, в якому просили визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладеному між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посвідченому 19 вересня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., враховуючи біржову угоду та рішення суду від 12 лютого 2009 року.

На обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2009 року, яким було визнано дійсним біржовий договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та внаслідок чого був укладений договір дарування.

Вважають, що рішення суду було незаконно використано відповідачами на порушення їх конституційних прав на житло, шляхом укладання 19 вересня 2009 року договору дарування, за яким ОСОБА_9 (батько позивача ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 подарував ОСОБА_6 вказану квартиру.

Позивач зазначає, що на час дарування квартири в ній були зареєстровані та проживали: ОСОБА_8 та його син - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, а відтак передача квартири є порушенням їх конституційних прав на житло.

Позивачі вважали, що договір порушує публічний порядок та те, що ОСОБА_12 не прийняла дарунок.

А тому на підставі ст. ст. 228, 236 ЦК України просили визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_8 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо невстановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину ст. 204 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України) правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Судами встановлено, що вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 липня 1998 року № 98.07-266, укладеного з ОСОБА_13, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 в Третій регіональній філії Суворовського району Одеської спеціалізованої біржі нерухомості, та в наступному зареєстрованого в комунальному підприємстві «ОМБТІ та РОН» 04 серпня 1998 року, належала на праві власності ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2009 року (справа № 2-2525/09) вказаний договір купівлі-продажу від 30 липня1998 року № 98.07-266був визнаний дійсним.

Рішенням апеляційного суду в Одеській області від 28 березня 2016 року зазначене рішення суду першої інстанції було скасоване, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 (правонаступником якого залучено ОСОБА_7) було відмовлено.

19 вересня 2009 року ОСОБА_9 подарував спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_16, договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ГребенюкІ.М., реєстровий № 6684; зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 грудня 2011 року.

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 19 вересня 2009 року позивачі вказували саме на порушення публічного порядку.

Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, оскільки позивачами не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх постановленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

О.М. Ситнік