Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та дозволу на виготовлення документів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та дозволу на виготовлення документів.

Надано дозвіл на разові тимчасові виїзди неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, для відпочинку та оздоровлення за межі України до країн: Франція, Іспанія, Італія, Словаччина, Єгипет, Греція, Хорватія, Туреччина, Об'єднанні Арабські Емірати, Таїланд, Ізраїль у супроводі матері ОСОБА_4, або бабусі ОСОБА_6 без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_3 на період часу з дня набрання рішенням законної сили до 30 грудня 2018 року.

Дозволено ОСОБА_4, без згоди батька ОСОБА_3, оформлювати проїзні документи для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до країн Франція, Іспанія, Італія, Словаччина, Єгипет, Греція, Хорватія, Туреччина, Об'єднанні Арабські Емірати, Таїланд, Ізраїль з дня набрання рішенням законної сили до 30 грудня 2018 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позивач вже зверталася з аналогічними позовами тричі: 1) рішення Рівненського міського суду від 09.10.2012 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23.11.2012 року; 2) рішення Апеляційного суду Рівненської області від 14.05.2013 року; 3) справа №1715/22111/12; рішення Апеляційного суду Рівненської області від 28.09.2016 року, справа №569/15183/15-ц. Кожного разу Позивачу відмовляли у задоволенні її позовних вимог повністю. Всі рішення набрали законної сили, Позивачем не оскаржувалися.

Відповідач ніколи не чинив і не чинить жодних перешкод позивачу у

тимчасовому виїзді за кордон (в тому числі разом з дитиною).

Позивач жодного разу не зверталася до нього з вимогою про надання такого дозволу.

Жодних рекомендацій про необхідність спеціального режиму лікування /оздоровлення/ реабілітації дитини (тим більше, за кордоном) позивачем не надано.

Суд надав дозвіл на необмежену кількість виїздів дитини, без зазначення строків перебування та без зазначення конкретної країни перебування.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 позивач ОСОБА_4 - є матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а відповідач - ОСОБА_3 - є її батьком (а.с.6).

Сторонами не заперечується, що дитина проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні.

Також встановлено, що 25 червня 2015 року ОСОБА_7 зверталася до ОСОБА_3 з вимогою усунення перешкод для виїзду дитини з метою відпочинку за межі України, однак відповідач жодної відповіді на вказане звернення не надав (а.с.9).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У підпунктах 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, суд в межах компетенції та з урахуванням обставин справи повинен вирішити питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини, зазначивши в рішенні суду як країну перебування, так і дати знаходження дитини у цій країні.

Однак, місцевий суд, надаючи дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон особі, з якою дитина постійно проживає та знаходиться на її вихованні, вищевказані вимоги закону виконав не у повній мірі, а саме судом не вказано строк і конкретну країну перебування дитини.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), колегія суддів дійшла до висновку про те, що в інтересах неповнолітньої дитини необхідно надати дозвіл позивачці на тимчасовий виїзд на відпочинок з дитиною з України в чітко визначені країни - Турецьку Республіку - з 15 червня по 15 липня 2017 року та Республіку Хорватія з 25 липня по 25 серпня 2017 року.

Ураховуючи те, що судом неповно з'ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не повною мірою відповідають обставинам справи, постановлене ним рішення підлягає зміні із викладенням резолютивної частини рішення у іншій редакції.

На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 33 Конституції України, ст. 141, ч. 2 ст. 155 СК України, керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2017 року змінити, виклавши другий і третій абзаци його резолютивної частини в наступній редакції:

"Надати дозвіл на разові тимчасові виїзди неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 для відпочинку та оздоровлення за межі України: в період з 15 червня по 15 липня 2017 року до Турецької Республіки та в період з 25 липня по 25 серпня 2017 року до Республіки Хорватія в супроводі матері ОСОБА_4 та/або бабусі ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3.

Надати дозвіл ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_3 оформляти всі необхідні проїзні документи для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини".

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

М.П. Григоренко