Ухвала

іменем україни

25 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про повернення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на рішення Миронівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь 25 665 грн 18 коп. на відшкодування коштів, сплачених за договором; 22 806 грн 07 коп. інфляційних витрат; 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання у сумі 3 824 грн 43 коп. та 1 500 грн витрат на правову допомогу.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 21 вересня 2011 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») укладено угоду № 374745, предметом якої є надання учаснику послуг системи «Авто Так», спрямованих на придбання автомобіля марки «ЗАЗ», модель «Форза». На виконання умов даної угоди позивач сплатив відповідачу 43 266 грн 33 коп., з яких 25 665 грн 18 коп. - чисті внески, проте, не зважаючи на це, автомобіль ним отримано не було. У зв'язку з цим за його заявою угоду було розірвано, а тому відповідно до п. 13.1. угоди відповідач повинен повернути йому чисті внески за право отримання автомобіля за угодою, натомість останній відмовився повернути йому грошові кошти у вищевказаному розмірі. За захистом свого права позивач звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_3 25 665 грн 18 коп. у рахунок відшкодування коштів, сплачених за договором, 22 806 грн 07 коп. інфляційних витрат, 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання у сумі 3 824 грн 43 коп. та 1 500 грн витрат на правову допомогу, а всього - 53 796 грн 31 коп.

У касаційній скарзі ТОВ «Авто Просто» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Згідно з п. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом установлено, що відповідно до п. 13.1 ст. 13 додатка № 2 до угоди учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати угоду за власним бажанням, про що має повідомити «Авто Просто» у письмовій формі. Поверненню підлягають тільки чисті внески, сплачені за угодою.

Відповідно до п. 13.3 вказаного додатка сума чистих внесків, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли такий учасник повідомив «Авто Просто» про розірвання угоди, за вирахуванням відступного за відмову від угоди в розмірі двох цілих чистих внесків.

Установлено, що укладена між сторонами угода № 374745 розірвана за заявою позивача від 19 грудня 2013 року, що підтверджується відповіддю відповідача від 04 лютого 2015 року.

Разом із тим у своїй відповіді від 11 січня 2014 року відповідач зазначав, що поверненню підлягають кошти у сумі 25 665 грн 18 коп., тобто в тій сумі, що просив стягнути позивач на свою користь.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав, передбачених ч. 1 ст. 11, ст. 177, ст. ст. 203, 625 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача 25 665 грн 18 коп. у рахунок відшкодування коштів, сплачених позивачем у період із 21 вересня 2011 року по 14 жовтня 2013 року на виконання угоди від 21 вересня 2011 року № 374745, 22 806 грн 07 коп. інфляційних втрат, 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання у сумі 3 824 грн 43 коп. та 1 500 грн витрат на правову допомогу, а всього - 53 796 грн 31 коп.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, достатньо повно встановив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм Закону України «Про захист прав споживачів» та неврахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13, суд зазначив, що її враховано судом, проте предмети спору у вказаних справах є різними, а саме: у справі, яка переглядалася Верховним Судом України, предметом спору було визнання договору недійсним, відшкодування майнової та моральної шкоди, а підставою позову було порушення на момент укладення угоди положень ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у той час як у цій справі предметом спору є повернення коштів за угодою, а підставою позову - невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, що суперечить положенням ст. ст. 203, 509, 526, 653 ЦК України.

Наведені в касаційній скарзі позивача доводи про те, що під час розгляду справи суди вийшли за межі позовних вимог є помилковими, спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Разом із тим відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд, як на державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У зв'язку з викладеним, безпідставними є доводи касаційної скарги відповідача щодо порядку повернення чистих внесків, передбачених ст. 13 додатка № 2 до угоди, адже такі обставини, як пріоритетність повернення чистих внесків (черга із 8-ми осіб) та накопичення необхідної суми коштів у Фонді для повернення, не можуть бути підставою для відмови у захисті права позивача на отримання коштів, сплачених ним на виконання умов угоди.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» відхилити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко