Справа № 443/1762/16-ц Провадження № 2/443/293/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" листопада 2017 р. Жидачівський районний суд Львівської області в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря Башта Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жидачеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади с.Дуліби в особі Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею - 72,0 кв.м житловою площею - 48,0 кв.м, господарські будівлі і споруди на АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3. Свої вимоги мотивує тим, що він проживає с.Дуліби Жидачівського району Львівської області, та йому на праві власності належить 1/4 частина даного житлового будинку. На момент смерті діда позивача ОСОБА_4 у вказаному дворі, як його члени проживали: його баба - ОСОБА_5, його батько - ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1, тобто вищевказані особи були співвласниками вищевказаного будинку та їм належало по 1/4 частки.

Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у віддачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області надіслав до суду заяву, якою просить суд справу розглянути без його участі. Позовні вимоги визнає.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із довідкою Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області №4318 від 02.09.2016 року на момент смерті ОСОБА_4 у вказаному дворі, як його члени проживали: його баба - ОСОБА_5, його батько - ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1, тобто вищевказані особи були співвласниками вищевказаного будинку та їм належало по 1/4 частки.

Відповідно до копії технічного паспорту від 15 червня 2016 року, серія НОМЕР_1, який виданий Стрийським міжрайонним БТІ, загальна площа житлового будинку АДРЕСА_2 становить 72,0 кв. м, житлова 48,0 кв. м; допоміжна 24,0 кв. м. Інвентаризаційна вартість будинку становить 366046 грн., рік побудови 1962 р.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ст.17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими обставинами справи встановлено, що спадковий житловий будинок АДРЕСА_3 належав суспільній групі господарств колгоспний двір, членами якого були: ОСОБА_5, ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у с. Дуліби Жидачівського району Львівської області.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 29 червня 2009 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року у с.Дуліби Жидачівського району Львівської області.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» п.6, "а" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили право на частку в його майні. Згідно з п.6 "г" даної постанови, відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01.07.1990 року.

Згідно ч.1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом, спадкоємці першої черги є в рівних частках, діти ( у тому числі усиновлені), дружина, батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв.

Судом встановлено той факт, що після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги за законом, які спадщину прийняли, були: її чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_1, як такі, що постійно проживали у спадковому житловому будинку, а відтак вступили у володіння та управління спадковим майном. Проте своїх спадкових прав після її смерті не оформили.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відтак, позивач ОСОБА_1 як єдиний спадкоємиць по закону після смерті свого батька, та такий, що спадщину прийняв, оскільки до дня смерті проживав разом із ним у спадковому житловому будинку, звернувся до нотаріуса із видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Згідно постанови завідувача Жидачівської ДНК № 381/02-31 від 03 червня 2016 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку спадкування після смерті батька у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Таким чином, враховуючи те, що позивачка оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача позовні вимоги визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому беручи до уваги наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 529,548 ЦК УРСР,-

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити повністю. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

СУДДЯ І.І.Ціпивко