н/п 2/490/2342/2017 Справа № 490/4488/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Гудковій Є.С., Кваші С.О.,

за участю сторін та їх представників ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним , -

В С Т А Н О В И В :

04 травня 2016 року позивачка звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3, посвідчений 04 вересня 2014 року Державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. за реєстраційним номером 4-8.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при посвідченні заповіту її мати не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок органічного ушкодження мозку . Крім того, вона перебувала з відповідачкою та її чоловіком у неприязнених стосунках і не могла посвідчити такий заповіт , позбавивши її, як рідну доньку, частини у спадковому будинку.

У судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_5 вимоги позову підтримали. Суду пояснила, що позивачка та її мати проживали разом в одному будинку, вона допомагала матері, а з відповідачкою у них були напружені стосунки. Через захворювання головного мозку мати не розуміла значення своїх дій, тому її волевиявлення щодо заповідання 3/4 часток будинку іншій доньці , а не їй, яка допомагала та опікувалася нею, не було вільним.

Відповідачка та представник відповідача ОСОБА_6 вимоги позову не визнали, просили у позові відмовити, посилаючись на чітке усвідомлення померлою своїх дій у момент посвідчення заповіту, бажання заповідати саме тій доньці, яка фактично єдина допомагала їй і з якою були хороші родинні відносини.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно до матеріалів справи, сторони є рідними доньками ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до копії заповіту ОСОБА_3 04 вересня 2014 року все належне їй майно заповідала ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі три четвертих (3/4( частки, а ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі однієї четвертої (1/4) частки.

Цей заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. від 04 вересня 2014 року за реєстраційним номером № 4-8 ОСОБА_3 особисто підписано заповіт, міститься її власноручний запис про те, що на її прохання заповіт записано з її слів та до підписання нею прочитано .

На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 17.07.1993 року ОСОБА_7 належала на праві власності в цілому квартира АДРЕСА_1.

За матеріалами справи ОСОБА_3, перебувала на стаціонарному лікуванні з 30 вересня 2014 року по 17 жовтня 2014 року з діагнозом ішемічний інсульт

ОСОБА_7 на обліку в психіатричній лікарні перебував з 1970 по 1985 року з діагнозом "неврастенія гіперстенічна форма, сноходження?". Останніми роками перед смертю за медичною допомогою звертався з приводу хронічних захворювань печінки, шлунка, ЛОР_органів, ішемічної хвороби серця, головних болях, слабкості.

Згідно матеріалів спадкової справи № 251/2016 до майна померлої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 22 квітня 2016 року заявили про прийняття спадщини за заповітом. На час смерті спадкодавиці обидві доньки були зареєстровані та проживали за однією адресою з нею.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 суду пояснили, що померла розуміла значення своїх дій, усіх впізнавала, розмовляла, могла сама отримати пенсію і розписатися за неї.

Свідок ОСОБА_13 лікар сімейної амбулаторії № 1, суду пояснив, що бачив ОСОБА_3 за декілька днів до смерті, ніякої дивної поведінки не було, сама відповідала на питання.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 491 від 29 грудня 2016 року в період складення заповіту 04 вересня 2014 року ОСОБА_3 не виявляла ознак психічного розладу (галлюцинаторно-бредової симптоматики, вираженого інтелектуально-мнестичного зниження) В період часу підписання заповіту 04.09.2014 року ОСОБА_3 була здана розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 225 ЦК і п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» , правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а а разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Такі справи вирішуються судом з урахуванням як висновку судово-психіатрічної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд повинен достовірно встановити , чи усвідомлювала особа значення своїх дій та чи міг він керувати ними, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до змісту ст. 225 ЦК України, такий правочин належить до правочинів, в яких воля особи на його вчинення відсутня, а внутрішнє волевиявлення відображає не її волю, а волю іншої особи, яка здійснила вплив на цього учасника правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) також мають значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Ч.6 ст. 147 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Проведеною у справі експертизою зроблено висновок про здатність ОСОБА_3 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, не виявляла ознак психічного розладу , до того ж її адекватність поведінки та відсутність будь-яких розладів свідомості підтверджується поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні.

Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновки, які ґрунтуються на припущеннях.

Як-небудь інші медичні критерії недієздатності ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні.

Тому позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Гуденко О.А.