Справа № 372/252/15-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/2070/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 26 04.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

04 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря Спеней С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановила:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з указаним вище позовом, в якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 листопада 2007 року, яка утворилась станом на 3 листопада 2015 року у сумі 2 206 912 грн. 72 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок позначений за планом земельної ділянки літ. А, загальною площею 281,9 кв. м, житловою площею 122,1 кв. м, прибудова, позначена на плані літ. «А», вбиральня, позначена на плані літ. «Б», колодязь позначений на плані літ. К, що знаходиться по вул. Молодіжна, 1-А у с. Семенівка Обухівського району Київської області та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Семенівською сільською радою 26 жовтня 2006 року, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

На обґрунтування позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» послалося на те, що ОСОБА_2 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором від 30 листопада 2007 року, укладеним між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», внаслідок чого утворилась заборгованість у зазначеній вище сумі і банк відповідно з умовами договору іпотеки має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, банк просив позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 15 лютого 2017 року рішення Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, враховуючи наступне.

Судами установлено, що 30 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 250 560 грн. зі сплатою 16 % річних, з кінцевим терміном повернення до 27 листопада 2015 року. На забезпечення виконання зобовязань за цим договором між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передав банку в іпотеку жилий будинок, позначений за планом земельної ділянки літ. А, загальною площею 281,9 кв. м, житловою площею 122,1 кв. м, прибудова, позначена на плані літ. «А», вбиральня, позначена на плані літ. «Б», колодязь позначений на плані літ. К, що знаходиться по вул. Молодіжна, 1-А у с. Семенівка Обухівського району Київської області та належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Семенівською сільською радою від 26 листопада 2006 року та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації за № 7629636 в книзі № 3, номер запису 272. Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 4185.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка згідно із розрахунком банку станом на 3 листопада 2015 року становить 2 206 912 грн. 72 коп., яка складається із: строкової заборгованості по відсоткам у розмірі 4 435 грн. 79 коп., простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 286 891 грн. 41 коп., пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам у розмірі 1 915 585 грн. 52 коп.

По справі встановлено, що позивач надіслав на адресу ОСОБА_2 вимогу про зобовязання погасити заборгованість за кредитним договором. Вказана вимога отримана ОСОБА_2 06 листопада 2014 року, однак залишена ним без реагування (а.с.13).

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про іпотеку», в редакції що діяла на момент укладення договору іпотеки, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Положеннями ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки договором іпотеки від 30 листопада 2007 року передбачено, що предмет іпотеки - жилий будинок, прибудова, вбиральня та колодязь, що знаходиться по вул. Молодіжна, 1-А у с. Семенівка Обухівського району Київської області належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Семенівською сільською радою від 26 листопада 2006 року та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації за № 7629636 в книзі №3, номер запису 272 і цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 4185, то колегія суддів вважає, що відсутність доказів наявності правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_2 не є підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2, як майнового поручителя (іпотекодавця), із пропуском строку, встановленого ст. 559 ЦК України з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Тобто, застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення.

Згідно із ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, норми, що регулюють поруку (статті 553 559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобовязання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки (пункт 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договором іпотеки не передбачено право позивача вимагати задоволення своїх вимог шляхом передачі права власності на предмет іпотеки, а чинним законодавством не передбачене відповідне право вимоги іпотекодержателя без врегулювання умовами договору.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктами 11.1 11.3.1 договору іпотеки передбачено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону (а.с.16).

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 грудня 2013 року (справа №6-124цс13).

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту майнових права не узгоджується із положеннями іпотечного договору та закону, є помилковим.

Крім того, відмовляючи у позові ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції виходив зі того, що позивачем не надано доказів вартості предмета іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи.

Однак, при розгляді справи суд першої інстанції у порушення ч.4 ст.10 ЦПК України не сприяв учасникам процесу у всебічному і повному з'ясуванні обставин справи та не розяснив представнику позивачу його право надати суду докази щодо вартості предмета іпотеки.

Як зазначалось вище, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього у спірних правовідносинах відбувається за рішенням суду.

Таке судове рішення за змістом має відповідати вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону.

Згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Верховний Суд України у листі від 01.02.2015 року Аналіз практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, обґрунтовуючи необовязковість зазначення у рішенні суду початкової ціни реалізації предмета іпотеки, зазначає наступне:

«Одні суди визначають початкову ціну, ураховуючи ту вартість, яку сторону вже узгодили в договорі іпотеки. Інші суди встановлюють початкову ціну за результатами оцінки, проведеної незалежним оцінювачем на дату предявлення позову до суду або на дату ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Деякі суди зазначають у резолютивній частині рішення, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Разом із тим, вирішуючи зазначені питання, суди повинні виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договору відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону №898-VI вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобовязана за змістом ч. 3 ст. 10, статей 11 та 60 ЦПК України довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. Початкова ціна предмета іпотеки не береться до уваги судом у разі заявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього, оскільки згідно із ч. 3 ст. 37 Закону №898-IV іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності».

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може бути залишеним без змін та підлягає скасуванню підставі ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з наведених вище підстав.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було сплачено судовий збір на загальну суму 511,56 грн. Оскільки колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №7_19-11/07-МФ від 30 листопада 2007 року в сумі 2 206 912,72 (два мільйони двісті шість тисяч девятсот дванадцять) гривень 72 копійки звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на нерухоме майно, що знаходиться по вул. Молодіжна 1 А, в с. Семенівка Обухівського району Київської області, а саме: жилий будинок позначений за планом земельної ділянки літ. «А», загальною площею 281,9 кв. м., житловою площею 122,1 кв.м, прибудова, позначена на плані літ «А», вбиральня, позначена на плані літ. «Б», колодязь, позначений на плані літ. «К» за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати в розмірі 511 гривень 56 копійок.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_5