Справа №333/4278/16-ц
Провадження №2/333/153/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді Варнавської Л.О.,

при секретарі Некрашевич Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 16.08.2016 року звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилається на таке. Вона з липня 2010 року працювала в ОСОБА_2 комунальному підприємстві «Запорізька ритуальна служба» на посаді доглядача кладовища. Останнє місце роботи доглядач Південного кладовища. З 01.07.2016 року в СКП «Запорізька ритуальна служба» змінився керівник. На посаду начальника був призначений ОСОБА_3, який на оперативній нараді змусив усіх підлеглих написати заяву про звільнення за згодою сторін, без проставлення дат звільнення та написання самої заяви. 12.07.2016 року під час спілкування з ОСОБА_3, останній повідомив її, що вона не влаштовує його як людина, він має намір змінити команду, на роботу вже може не виходити та надав підготовлений наказ про його звільнення. Від підпису наказу про звільнення вона відмовилась. Трудову книжку не отримувала. Дату в раніше написаній заяві про звільнення за згодою сторін не проставляла. В цей же день на зарплатну картку надійшла частина заробітної плати за першу половину липня 2016 року. Ввечері цього ж дня замки до її робочого кабінету, що знаходиться на території «Південного кладовища» м. Запоріжжя було змінено. 13.07.2016 року відповідач поштою рекомендованим листом направив лист яким повідомив, що її звільнено за згодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України та пропонується прибути для отримання трудової книжки. Цей лист був отриманий нею 19.07.2016 року. 22.07.2016 року вона прибула до відповідача, ознайомилась із наказом про звільнення, де вказала, що не згодна з ним та отримала трудову книжку. Просить скасувати наказ №100к від 12.07.2016 року про звільнення та поновити її на посаді доглядача «Південного кладовища» і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_4 позов підтримали Додатково ОСОБА_1 пояснила, що на оперативній нараді в липні 2016 року була присутня вона та інші наглядачі кладовищ. Під час цієї наради ОСОБА_3 повідомив про те, що всі повинні написати заяви про звільнення за згодою сторін, пояснюючи тим, що так йому буде краще працювати. Всім присутнім роздали чисті бланки. Вона, як і інші працівники написала власноруч заяву, проте, не вказувала в ній дату, з якої треба звільнити її та не проставляла дату складання заяви, оскільки не мала наміру звільнятися за згодою сторін. Цю пропозицію ОСОБА_3 вона записувала на диктофон, запис надає в якості доказу. Пізніше, під час особистого спілкування з ОСОБА_3 вона також записувала їх розмову на диктофон. Під час цієї розмови ОСОБА_3 повідомляв, що вона не влаштовує його як працівник, він буде формувати свою команду, тому її буде звільнено. Вона не погоджувалась із ОСОБА_3 та виражала своє небажання на звільнення. 12.07.2016 року в її кабінеті були змінені замки та вона не змогла потрапити на робоче місце. З того часу до роботи вона не мала можливості приступити. Заробітна плата їй була перерахована на банківський рахунок.

Представники відповідача ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представник третьої особи - ОСОБА_7 проти позову заперечували, пояснили, що звільнення було на законних підставах, заяву ОСОБА_1 написала власноручно і підписала без будь-якого натиску. Крім того, ОСОБА_1 було направлено повідомлення про звільнення та необхідність прибути для отримання трудової книжки. Зазначене було здійснено, тому що ОСОБА_1 відмовилась отримати трудову книжку і ознайомитись з наказом про звільнення. Позивачем не надано жодного доказу здійснення третьою особою будь-яких дій з примушування написати заяву про звільнення, а також не наведено жодних фактичних даних, які підтверджували б, що у випадку із звільненням мала місце дискримінація. Просили у позові відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 в судове засідання не зявився.

Свідок ОСОБА_1 допитаний в суді за клопотанням представника позвича пояснив, що він є батьком позивачки, працював в ритуальній службі, на першій нараді після призначення ОСОБА_3 не був присутній, так як знаходився на лікарняному. Зі слів ОСОБА_1 дізнався, що всіх примусили написати заяви про звільнення без дати, так як нове керівництво бажає змінити склад.

Свідок ОСОБА_8 допитаний за клопотанням представника відповідача, пояснив в судовому засіданні, що він працює в ритуальній службі тривалий час на посаді начальника охорони праці. Завжди присутній на нарадах. Після призначення ОСОБА_3, в червні 2016 року була перша нарада, на якій були присутні усі спостерігачі кладовищ, були обговорені усі нагальні питання і все.

Свідок ОСОБА_9 допитаний за клопотанням представника відповідача пояснив, що з 1995 року працює завідуючим Кушугумського кладовища, був присутнім на першій нараді після призначення ОСОБА_3, яка відбулась в червні 2016 року. Жодних розмов щодо звільнення взагалі не було. На нараді була присутня ОСОБА_1, але він не бачив, щоб вона писала якусь заяву.

Свідок ОСОБА_10 допитаний за клопотанням представника позивача, суду пояснив, що він працював в Запорізькій ритуальній службі на посаді завідувача Південним кладовищем, ОСОБА_1 є його підлеглою. Працював з ОСОБА_1 майже три роки, жодних претензій до виконання нею роботи не було. В червні 2016 року було призначено нового начальника ОСОБА_3 На першій нараді після його призначення, була проведена бесіда зі всіма присутніми, всім було примусово запропоновано написати заяви про звільнення, видали бланки, проте дату звільнення не ставити. Так як, він на той час знаходився на лікарняному, то заяву про звільнення він не писав. Про те, що відбулося на нараді він дізнався від ОСОБА_1 та інших співробітників. Після лікарняного ОСОБА_3 також намагався примусити написати його заяву про звільнення, проте він не погодився.

Заслухавши позивачку, представників сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини.

20.12.2013 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в СКП «Запорізька ритуальна служба» наглядачем Матвіївського кладовища, 03.01.2014 року переведена наглядачем «Південного» кладовища. 12.07.2016 р. звільнена за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП на підставі наказу №100к від 12.07.2016 року, що підтверджується дослідженими трудовою книжкою та наказами про звільнення (а.с.7, 35).

Відповідно до ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

У п.1 ст.36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору варто розглядати у звязку з формою його вираження, встановленою у законі. Крім того, у п.1 ст.36 КЗпП України не вказані причини, які обмежують можливість припинення трудового договору за угодою сторін. У п.8 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є й розяснення, що за домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді сторін трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У звязку з цим і угода про припинення трудового договору згідно до п.1 ст.36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника і роботодавця.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження написання ОСОБА_1 заяви на імя начальника СКП «Запорізька ритуальна служба» ОСОБА_3 про звільнення її за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.36). Проте, у вказаній заяві ОСОБА_1 не висловила свою на дату звільнення, тобто між сторонами не досягнуто домовленості про час припинення трудового договору. Більше того, під час ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про звільнення №100к від 12.07.2016 року, остання заперечувала проти звільнення за згодою сторін, про що письмово зазначила в наказі (а.с.35).

Висновок суду про те, що ОСОБА_1 не висловила свою згоду на звільнення її 12.07.2016 року ґрунтується поясненнях ОСОБА_1, наданих в судовому засіданні та підтверджених висновком експерта №6292-16 судової почеркознавчої експертизи, відповідно до якої рукописні цифрові записи «12.07.16» в заяві про звільнення ОСОБА_1 від 12.07.2016, а саме в тексті заяви та в графі «дата» виконані не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с.105-112).

В судовому засіданні був прослуханий аудіо запис, зроблений позивачкою під час оперативної наради в липні 2016 року, під час якої ОСОБА_3 вказував на необхідність написати присутнім заяву про звільнення за згодою сторін не проставляючи в цій заяві дати та аудіо запис зроблений під час спілкування позивачки з ОСОБА_3, під час якої вона висловлювала свою незгоду зі звільненням.

Суд приймає ці аудіо записи в якості доказу того, що ОСОБА_1 не надавала свою згоду керівнику СКП «Запорізька ритуальна служба» - ОСОБА_3 на звільнення за згодою сторін з 12.07.2016 року. При оцінюванні на предмет допустимості як доказів цих аудіо записів суд враховує ситуативний (випадковий) характер дій, тобто промова ОСОБА_3 про необхідність написання заяви про звільнення була проведена з його ініціативи, ОСОБА_1 проводячи цей аудіо запис мала мету зафіксувати зазначені дані для захисту свого права в майбутньому.

Тобто, за таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 заперечувала проти звільнення, свою згоду на припинення трудового договору з 12.07.2016 року не надавала, про що зазначила в наказі про звільнення, і відповідач не мав права самостійно приймати рішення про припинення трудового договору з ОСОБА_1 з 12 липня 2016 року.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачем порушені вимоги Кодексу законів про працю України, про що свідчить незаконність наказу про звільнення позивача №100к, а тому він підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі.

Згідно частини 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати вимушеного прогулу провадиться згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Згідно 2 розділу вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Пунктом 8 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки №40 від 15.08.2016 року (а.с. 25) заробітна плата ОСОБА_1 за травень 2016 року складала 4068,64 грн., за червень 2016 р. складала 3620,80 грн.

(4068,64+3620,80)/38 робочих днів = 202,35 грн. - складає середньоденна заробітна плата.

З часу звільнення 13.07.2016 року до дня ухвалення судового рішення минуло 215 робочих днів.

Всього за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 середня заробітна плата складає 43506,04 грн. (202,35 грн. *215 робочих днів), яка з відрахуванням належних платежів підлягає стягненню.

В порядку ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Середня заробітна плата за місяць позивача згідно наданих документів складає 3844 грн. 72 коп.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На час проведення процесуальних дій прожитковий мінімум для працездатних осібстановив 1600 грн., 40 % відповідно 640 грн. представник позивача ОСОБА_4 приймав участь в судових засіданнях взагалі 4 години 08 хвилин. За цей час граничний розмір компенсації становить 2645,33 грн.

Отже, вимога про відшкодування 6000 грн. судових витрат на правову допомогу перевищує встановлений законом граничного рівня надання такої допомоги, час, витрачений на правову допомогу, участь особи, яка надавала правову допомогу, підтверджується доказами, враховуючи, що позов задоволений в повному обсязі, судові витрати на правову допомогу підлягають частковій компенсації в сумі 2645,33 грн.

Позивачкою проведена оплата за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 5296 грн., ця сума також підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 21, частини 2 ст. 235, 237-1 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. ст.ст. 10, 11, ч. 4 ст. 61, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити в повному обсязі.

Скасувати наказ №100к від 12.07.2016 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП.

Поновити ОСОБА_1 на посаді доглядача «Південного кладовища» ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба».

Стягнути зі ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2016 року по 23.05.2017 рік в сумі 43506 грн. 04 коп. з відрахуванням податків та обовязкових платежів.

Стягнути зі ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 7941 грн. 33 коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді доглядача «Південного кладовища» ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» і стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 3844 грн. 72 коп. допустити до негайного виконання.

Стягнути зі ОСОБА_2 комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На рішення сторонами, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуюча Л.О. Варнавська