Справа № 125/2246/16-ц Провадження № 22-ц/772/1307/2017Головуючий в суді першої інстанції Хитрук В. М.
Категорія 46 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 У квартирі зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2, з якою розрізано шлюб 01 листопада 2013 року. Відповідач добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися користуватися власним житлом.

Позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, а саме квартири АДРЕСА_1

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року скасувати та закрити провадження у справі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02.11.2007 року, витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.9-10).

У квартирі зареєстрована відповідач, колишня дружина позивача ОСОБА_2, що підтверджується довідкою ОСББ «Оберіг-72» від 18.11.2016 року та актом обстеження матеріально-побутових умов від 21.11.2016 року (а.с.13-14).

Як вбачається з рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 01 листопада 2013 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.11-12).

Згідно свідоцтва про шлюб від 01.06.2016 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (а.с.35).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 жодного дня не проживала в зазначеній квартирі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався, згоди на користування жилим приміщенням позивач не надавав. При цьому судом першої інстанції застосовано ст. 71 ЖК УРСР.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції застосував норму матеріального права (ст. 71 ЖК УРСР), яка не підлягала застосуванню, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають.

Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд з'ясувавши предмет та підстави заявленого ним позову, застосовує норму закону, яка регулює спірні правовідносини, незалежно від згоди на це позивача.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення застосував до спірних правовідносин норми матеріального права (ст.71 ЖК УРСР), яка не підлягала застосуванню, оскільки регулює спір між сторонами в будинках державного та громадського житлового фонду, що виключає можливість застосування зазначених норм ЖК УРСР до спірних правовідносин, так як судом встановлено, що квартира є приватною власністю позивача.

При таких обставинах для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, слід керуватись відповідно до вимог ст. 405 ЦК України.

Крім того, з матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 22.02.2017 року відмовлено в об'єднанні позовів в одне провадження.

Однак, судом першої інстанції, не враховано той факт, що сторони зареєстрували шлюб 08.09.1996 року. Квартира ОСОБА_4 була куплена 02 листопада 2007 року. Шлюб між подружжям розірваний Новоушицьким районним судом Хмельницької області 01 листопада 2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлю, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС ( статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням законної сили ( статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався, або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).

Таким чином, суд першої інстанції, порушуючи норми ст.126 ЦПК України безпідставно відмовив в об'єднанні позовів, не врахував положень ст.ст.60,69,72 СК України, щодо спільної сумісної власності подружжя, прийшов до передчасного висновку про ухвалення рішення, яке не відповідає ст.ст.213,214 ЦПК України.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.