Справа № 346/5801/16-ц
Провадження № 22-ц/779/632/2017
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Печеніжинська селищна рада об'єднаної територіальної громади Коломийського району про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Печеніжинська селищна рада об'єднаної територіальної громади Коломийського району про позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 26 листопада 2013 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, а сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з нею.

Посилаючись на те, що відповідач має нову сім'ю, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, жорстоко поводиться з дитиною, шантажує і постійно погрожує їй та її батькам фізичною розправою, був засуджений за вчинення умисного злочину щодо дитини та вчинив спробу викрадення та вивезення сина за кордон по підробленими документами, просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Покладено на орган опіки та піклування Печеніжинської селищної ради об'єднаної територіальної громади Коломийського району контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків стосовно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що орган опіки і піклування Печеніжинської селищної ради об'єднаної територіальної громади Коломийського району надав суду необґрунтований висновок щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, а його представник ухилився від обов'язкової участі у судовому розгляді позову і після подачі висновку більше участі у справі не брав.

Висновок був прийнятий судом без обговорення учасниками процесу, містив у собі дані, які приховували факт насильства ОСОБА_3 щодо дитини, факти відсутності піклування за дитиною, що призвело до двох тяжких травм, а тому суд, на думку апелянта, повинен був не погодитися з даним висновком та не брати його до уваги при постановлені рішення.

Зазначає, що висновок суду про те, що обвинувальний вирок щодо ОСОБА_3 за вчинення умисного злочину проти дитини не може бути єдиною і безумовною підставою для позбавлення останнього батьківських прав, є невірним, оскільки разом з вироком стороною позивача були представлені документальні докази двох фактів травмування малолітньої дитини протягом 2015-2016 років.

У зв'язку з наведеним, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених мотивів.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7, представник Печеніжинської селищної ради ОТГ - Лубів А.М. апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що з листопада 2007 року по 26 листопада 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матір'ю.

Малолітній син ОСОБА_4 навчається у Печеніжинській загальноосвітній школою I-III ступенів.

Рішеннями виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради ОТГ № 116 від 15 березня 2016 року, № 130 від 12 квітня 2016 року та № 346 від 10 листопада 2016 року було визначено час і місце зустрічі батька ОСОБА_3 із сином ОСОБА_4.

З довідки виданої Печеніжинською загальноосвітньою школою I-III ступенів № 106 від 18 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 із жовтня 2015 року часто відвідує школу, цікавиться навчанням і вихованням свого сина, надає матеріальну допомогу на харчування дитини в їдальні, на відвідування театру, цирку та інших заходів.

Висновком служби у справах дітей Печеніжинської селищної ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради ОТГ № 38 від 20 грудня 2016 року визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач ухиляється від своїх обов'язків по вихованню сина, жорстоко поводиться з дитиною, був засуджений за вчинення умисного злочину щодо дитини та вчинив спробу викрасти і вивезти сина за кордон по підробленим документам.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дитини.

Проте, між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над застосуванням такого крайнього заходу впливу на відповідача, як позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів вважає, що для правильного врахування інтересів дитини у справі, що розглядається слід виходити із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Згідно з положеннями ст. 14 зазначеного вище Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

При цьому, вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав встановлено ч. 1 ст. 164 СК України, за змістом якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з п. 15 постанови Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Проте, доказів встановлення вказаних обставин, зокрема, щодо ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків, які б підтверджувалися належними та допустимими доказами, матеріали справи не містять.

Крім того, як на підставу для задоволення позову, ОСОБА_2 посилалася на жорстоке поводження відповідача з сином ОСОБА_4 та засудження його за вчинення умисного злочину щодо малолітнього сина.

Так, відповідно до п.п. 3, 6 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він жорстоко поводяться з дитиною; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Судом встановлено, що вироком Коломийського міськрайонного суду від 28 травня 2015 року відповідача ОСОБА_3 визнано винним за ст. 125 ч. 1 КК України у зв'язку з нанесення легких тілесних ушкоджень своєму малолітньому сину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначеним вироком було встановлено, що 17 квітня 2015 року ОСОБА_3 під час конфлікту зі своїм малолітнім сином ОСОБА_4 наніс йому декілька ударів долонями рук та ременем по ділянках тіла, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянках спини, правої та лівої сідниць.

Перевіряючи зазначені обставини та аналізуючи зібрані докази, апеляційним судом встановлено, що через шість місяців після розірвання шлюбу сторони почали спільно проживати і таке спільне проживання було припинено ними після вчинення відповідачем кримінального правопорушення у 2015 році.

Після притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, він продовжував спілкуватися із сином до жовтня 2016 року, забирав сина по місцю свого проживання у с. Текуча Косівського району.

При цьому, рішенням виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради ОТГ № 116 від 15 березня 2016 року ОСОБА_3 було визначено такі дні та години для зустрічі із сином: кожної п'ятниці з 17.00-18.00 год. забирати сина до себе, кожної неділі до 20.00 год. повертати сина до матері.

З пояснювальної записки ОСОБА_2 від 01 липня 2016 року вбачається, що позивач повідомила службу у справах дітей про те, що у зв'язку із виїздом у липні 2016 року за кордон, вона доручає свого сина на всі дні під час перебування за кордоном батьку.

Як повідомив у засіданні апеляційного суду відповідач, на даний час спілкування з сином відбувається у школі, кошти на утримання сина ним пересилаються поштовим переказом, проте, позивач відмовляється їх приймати.

Таким чином поведінка батька свідчить, що він не втрачає контакт зі своїм сином, спілкується та приїжджає до нього, приймає участь у його утриманні.

Положеннями пункту 18 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Отже, враховуючи поведінку відповідача та ставлення до сина та його виховання після притягнення до кримінальної відповідальності, каяття у вчиненому та беручи до уваги позицію дитини, яка виявляла бажання спілкуватися з батьком, колегія суддів вважає, що рішення суду про позбавлення батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини.

А тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові з наданням можливості ОСОБА_3 змінити ставлення до виховання свого малолітнього сина з покладенням на орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків стосовно сина є вірним.

Посилання апелянта на те, що доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 підтверджується не лише вироком суду, а й документальними доказами двох фактів травмування малолітньої дитини протягом 2015-2016 років на увагу не заслуговують, оскільки винної поведінки батька в отриманні сином травм під час катання на дитячому квадроциклі та велосипеді не встановлено.

Крім того, постановою слідчого СВ Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 22 квітня 2017 року кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення у зв'язку із злісним невиконанням ОСОБА_3 обов'язків по догляду за дитиною закрито у зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

Не знайшли підтвердження у судовому засіданні і посилання апелянта на спробу викрадення та вивезення відповідачем сина за кордон по підробленими документами, оскільки не підтверджені належними доказами.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи також на увагу не заслуговують та зводяться до переоцінки доказів.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: О.В. Пнівчук

І.О. Максюта