Справа № 161/7938/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/773/1189/17 Категорія: 53 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (далі - УДП «Укрінтеравтосервіс») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою відповідача УДП «Укрінтеравтосервіс» на рішення Луцького міськрайонного суду від 06 липня 2017 року,

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що наказом УДП «Укрінтеравтосервіс» від 03 березня 2016 року № 43-ВК його було звільнено з посади директора філії з 04 березня 2016 року на підставі п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 липня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі за його позовом до УДП «Укрінтеравтосервіс» про поновлення на роботі позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано вищевказаний наказ № 43-ВК, поновлено його на раніше займаній посаді директора філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату» УДП «Укрінтеравтосервіс», стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 413 грн. 60 коп., 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 551 грн. 20 коп. судових витрат та 2 000 грн. витрат на правову допомогу.

16 лютого 2017 року на виконання цього рішення суду були видані виконавчі листи.

29 березня 2017 року наказом відповідача № 101-ВК було скасовано наказ УДП «Укрінтеравтосервіс» від 03 березня 2016 року № 43-ВК про припинення трудового договору і поновлено його на роботі. В цей же день наказом № 102-ВК його було звільнено із займаної посади за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вважає, що на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 15 липня 2016 року по 29 березня 2017 року, що у сукупності становить 178 днів.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача на свою користь такий заробіток в розмірі 67 966 грн. 03 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 06 липня 2017 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 67 966 грн. 03 коп.

Стягнути з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 18 серпня 2017 року стягнуто з УДП «Укрінтеравтосервіс» в дохід держави судовий збір в розмірі 39 грн. 66 коп.

В апеляційній скарзі відповідач УДП «Укрінтеравтосервіс» просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду від 06 липня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, покликаючись на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, неналежну оцінку доказів та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що наказом № 43-ВК від 03 березня 2016 року, виданим УДП «Укрінтеравтосервіс», ОСОБА_1 було звільнено з 04 березня 2016 року з роботи з посади директора філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату» УДП «Укрінтеравтосервіс» за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України (а. с. 5).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до УДП «Укрінтеравтосервіс» про поновлення на роботі позов задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату» УДП «Укрінтеравтосервіс» від 03 березня 2016 року № 43-ВК про звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії з 04 березня 2016 року, поновлено ОСОБА_1 на раніше займаній посаді і стягнуто на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 413 грн. 60 коп., 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 551 грн. 20 коп. судових витрат та 2 000 грн. витрат на правову допомогу (а. с. 6-7). Рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Вказане рішення набрало законної сили 13 вересня 2016 року (а. с. 8-11).

Із змісту рішення суду вбачається, що представник відповідача УДП «Укрінтеравтосервіс» був присутній в судовому засіданні при розгляді справи і проголошенні рішення (а. с. 6-7). З цього випливає, що відповідач знав про свій обов'язок негайно виконати рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, однак не зробив цього.

Лише 29 березня 2017 року наказом керівника УДП «Укрінтеравтосервіс» № 101-ВК на виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі (а. с. 16). До цього часу відповідач фактично не допускав позивача до роботи.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 цього Кодексу у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Вищенаведеним рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 липня 2016 року було встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 379,70 грн.

Отже ця обставина є встановленою судовим рішенням у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи, і згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України доказуванню у даній справі не підлягає.

Затримка виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі тривала з 15 липня 2016 року до 29 березня 2017 року, що становить 178 робочих днів.

Таким чином середній заробіток, що підлягає стягненню, складає 67 966,03 грн., які суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що УДП «Укрінтеравтосервіс» не мало можливості виконати рішення суду в установлені строки у зв'язку із тим, що підприємство знаходиться в місті Києві, а позивач проживає в місті Луцьку, документи, передбачені ч. 2 ст. 24 КЗпП України позивач підприємству не подав, не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України). Тому, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень, за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», стосовно до правил ст. 24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

У даній справі судом встановлено, що після ухвалення 14 липня 2016 року рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідач видав наказ про його поновлення на роботі лише 29 березня 2017 року. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією правовою нормою.

Зазначена правова позиція містяться у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України.

Той факт, що підприємство знаходиться у м. Києві, а позивач проживає в м. Луцьку, не є підставою для звільнення роботодавця від його обов'язку виконати рішення суду, тим більше, що місце роботи, з якого був незаконно звільнений ОСОБА_1, знаходиться у м. Луцьку.

Що стосується передбачених ч. 2 ст. 24 КЗпП України документів, які зобов'язаний подати громадянин при працевлаштуванні (паспорт, трудова книжка, документ про освіту тощо), то такий його обов'язок встановлений законом саме при укладенні трудового договору, а не при поновленні на роботі незаконно звільненого працівника за рішенням суду. Крім того, відповідач не надав суду будь-яких доказів щодо відмови позивача у наданні необхідних документів.

Наведене в апеляційній скарзі твердження відповідача про те, що для виконання рішення суду ОСОБА_1 мав прибути на підприємство з документами, суперечить вищенаведеним вимогам законодавства і роз'ясненням Верховного Суду України. При цьому жодних об'єктивних перешкод для видання наказу про поновлення працівника на роботі відразу після проголошення рішення суду у підприємства не було.

Доводи УДП «Укрінтеравтосервіс» про навмисне порушення позивачем порядку допущення (затримка в поновленні) до роботи з метою збільшення своєї фінансової вигоди є голослівними і ніякими доказами не підтверджуються.

Стаття 538 Цивільного кодексу України, якою врегульовано питання, пов'язані із зустрічним виконанням зобов'язання, не поширюється на спірні правовідносини. В даному випадку зобов'язання щодо поновлення на роботі позивача відповідно до трудового законодавства покладено рішенням суду лише на відповідача.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що довідка про доходи від 05 травня 2017 року № 21-176, видана головним бухгалтером філії «Волинського державного обласного навчально-курсового комбінату УДП «Укрінтеравтосервіс» (а. с. 17), на яку посилається ОСОБА_1 при обґрунтуванні своїх позовних вимог щодо розміру середньоденної заробітної плати, не відповідає формі, встановленій наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 27 серпня 2004 року № 192. По-перше, дана довідка видана працівнику підприємством, у зв'язку з чим відповідальність за її правильне оформлення несе відповідач. По-друге, як зазначалося вище, середньоденний заробіток ОСОБА_1 в сумі 379,7 грн. визначений рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі, а тому дана обставина згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

У випадку допущення судом арифметичної помилки при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні така помилка відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦПК України може бути виправлена судом з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, і не є підставою для скасування рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних транспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 06 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді