Провадження №22-ц/784/1242/17
Провадження номер 22-ц/784/1242/17 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва

від 10 січня 2017 року,

ухвалене за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк» або Банк), приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки та зобовязання нотаріуса вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2012 року Банк предявив зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

01 серпня 2006 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №NKMDGK04440221, відповідно до якого Банк надав відповідачці кредит для придбання житла в сумі 32 500 доларів США зі сплатою 12% річних строком до 31 липня 2021 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищенаведеним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 10 серпня 2006 року укладений договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку Банку передана квартира АДРЕСА_1 вартістю 193 415 грн.

Банк зазначав, що ОСОБА_5 належним чином умов кредитного договору не виконувала, внаслідок чого станом на 10 липня 2012 року вона заборгувала ПАТ КБ «Приватбанк» 47 378,29 доларів США: 30 034,83 доларів США заборгованість за кредитом, 9 554,84 доларів США заборгованість по процентах, 1780,38 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 6 008,24 доларів США пеня.

Посилаючись на викладене, Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених законодавством дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Крім того, Банк просив виселити ОСОБА_5 та інших осіб, які зареєстровані або проживають у вищезазначеній квартирі, із зняттям з реєстраційного обліку.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 січня 2017 року позовну заяву Банку в частині вимог щодо виселення ОСОБА_5 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, залишено без розгляду (т.2 а.с.42-43).

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_5 вказувала, що Банком пропущено строки позовної давності.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 подано зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки та зобовязання нотаріуса вчинити певні дії, який вона в подальшому уточнювала та обґрунтовувала наступним.

ОСОБА_5 зазначала, що вищезазначений кредитний договір було укладено в іноземній валюті, що протирічить положенням Конституції України та Цивільного кодексу України, які передбачають укладення кредитних договорів з використанням грошової одиниці гривні. Їй не було повідомлено про умови кредитування, не було ознайомлено з сукупною вартістю кредиту, графіком погашення заборгованості, з підвищенням процентної ставки. Також відповідачка наголошувала, що надання їй Банком грошових коштів у вигляді іноземної валюти є валютною операцією, що передбачає наявність у позикодавця відповідної ліцензії, якої на час укладання спірного договору у ПАТ КБ «Приватбанк» не було.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_5 просила визнати недійсними укладені між нею та Банком договір іпотеки від 10 серпня 2006 року та кредитний договір від 01 серпня 2006 року, а також зобовязати нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 скасувати заборону на відчуження предмету іпотеки №29 за договором іпотеки від 10 серпня 2006 року шляхом внесення відомостей до державного реєстру заборон.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 січня 2017 року позов Банку задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №NKNDGK04440221 від 01 серпня 2006 року в сумі 39 589,67 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 30 034,83 доларів США та заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 9 554,84 доларів США звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 64,90 кв.м шляхом її продажу за ціною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Відстрочено виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

З ОСОБА_5 на користь Банку стягнуто судовий збір в сумі 3 219 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Банку відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, районний суд виходив з того, що позичальником ОСОБА_5 були порушені умови кредитного договору щодо вчасної сплати платежів, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки на суму 39 589,67 доларів США шляхом його продажу Банком за ціною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а також відстрочення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд виходив із того, що Банком, як фінансовою установою, було отримано банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій, а тому надання кредитних коштів у доларах США було здійснено з дотримання норм чинного законодавства. В свою чергу доводи щодо обмеження права ОСОБА_5 на думку суду не підтверджені належними доказами, а положення Закону України «Про захист прав споживачів» не порушені.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо наявності підстав для задоволення первісного позову та відсутності підстав для задоволення зустрічного позову. Однак, висновок суду щодо не зазначення початкової ціни предмета іпотеки при її реалізації вважає невірним, з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст.33, 35 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно з ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, який набрав чинності 07 червня 2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають виконанню (постанови Верховного Суду України від 09.09.2015 р. у справі №6-483цс15 та від 20 січня 2016 р. у справі №6-482цс15).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ліцензії від 04 грудня 2001 р. та дозволу від 29 липня 2003 р. ПАТ КБ Приватбанк, який є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», наділений правом здійснення операцій з валютними цінностями (т.1 а.с.168-171).

01 серпня 2006 року між Банком та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №NKMDGK04440221, відповідно до якого Банк надав відповідачці кредит для придбання житла в сумі 32 500 доларів США зі сплатою 12% річних строком до 31 липня 2021 року (т.1 а.с.17-19).

Анкета-заява ОСОБА_5, заява на видачу готівки та ордер-розпорядження свідчать, що позичальниця просила надати їй кредит у доларах США і у зазначеній валюті вона кредитні кошти від Банку отримала (т.1 а.с.16, 20, 222).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 серпня 2006 року ОСОБА_5 було придбано квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.31).

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищенаведеним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 10 серпня 2006 року укладений договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку Банку передана квартира АДРЕСА_1, загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м., узгодженою між сторонами вартістю 193 415 грн. (т.1 а.с.21-23).

Інших даних про вартість предмету іпотеки матеріали справи не містять. В суді першої інстанції експертиза щодо визначення вартості предмета іпотеки проведена не була через ненадання доступу експерта до обєкта дослідження. В суді апеляційної інстанції клопотання про призначення експертизи сторонами не заявлялося, хоча судом таке право розяснювалося.

Згідно з розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку ОСОБА_5, вона належним чином умов кредитного договору не виконувала, внаслідок чого станом на 10 липня 2012 року вона заборгувала ПАТ КБ «Приватбанк» 47 378,29 доларів США: 30 034,83 доларів США заборгованість за кредитом, 9 554,84 доларів США заборгованість по процентах, 1780,38 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 6 008,24 доларів США пеня (т.1 а.с.9-11, 172-183, 184-206).

Позивач 02 червня 2011 року направляв відповідачці вимогу про усунення порушень кредитного договору, однак вона виконана не була (т.1 а.с.13-15).

З урахуванням викладених обставин справи та вимог законодавства, колегія суддів вважає, що висновок суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим, оскільки позичальниця порушила умови кредитного договору щодо вчасного погашення кредитних платежів, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про відсутність підстав для задоволення позову Банку є необґрунтованими і висновків суду не спростовують.

Між тим, її твердження про незаконність рішення суду в частині визначення ціни предмета іпотеки колегія суддів вважає слушним.

Судом першої інстанції у порушення ст.39 Закону України «Про іпотеку» не було зазначено у рішенні початкової ціни предмета іпотеки для його реалізації.

Оскільки відповідач не довела суду іншу вартість предмету іпотеки на сьогоднішній час, ніж зазначена у договорі іпотеки у розмірі 193 415 грн., яка була погоджена між сторонами, то саме ця ціна має бути початковою при реалізації предмета іпотеки.

Зазначене є підставою згідно з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України для зміни рішення суду в частині визначення ціни предмета іпотеки при його продажу.

Що ж стосується висновку суду про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, то він є вірним, оскільки відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Банк надав суду належні та допустимі докази, що свідчать про розяснення ним відповідачці всіх умов кредитного договору та наявність у нього права видачі кредитів у іноземній валюті.

А тому рішення суду в частині вирішення зустрічного позову скасуванню не підлягає, тому що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 січня 2017 року в частині визначення ціни предмета іпотеки при його продажу змінити.

Вважати початковою ціною предмета іпотеки для його реалізації 193 415 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Головуючий

Судді