ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3950/17
Провадження № 2-з/210/62/17
У Х В А Л А

іменем України

"02" жовтня 2017 р.

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Вікторович Н.Ю., розглянувши заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про визначення місця проживання дитини.

27 вересня 2017 року до суду позивачем було подано заяву про забезпечення позову до набрання чинності рішення у справі, шляхом заборони третім особам утримувати у себе малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом відібрання малолітньої дитини та її передачі батькові ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради та Металургійне відділення Криворізького відділу Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, організувати відібрання малолітньої дитини ОСОБА_5 та передачу її батькові, позивачу ОСОБА_3

Заява обґрунтована тим, що поведінка відповідача є аморальної, шкодить дитині, а невжиття даних заходів у подальшому унеможливить виконання рішення, у випадку позитивного вирішення справи.

Суд, вивчивши заяву про забезпечення позову, матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути спів мірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляд заяв про забезпечення позову» передбачено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до цього ж п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ч.2 ст.170 СК України, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов'язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор.

У інформаційному листі ВССУ від 17 серпня 2017 року «Щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини», зазначено про можливість відібрання дитини у матері лише за наявності виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір'ю. Також у вказаному інформаційному листі зазначено, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні 5 презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Зоштегїеісі V . Оегтапу») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («2липе§§ег у. Оегтапу») від 03 грудня 2009 року).

При цьому, заявником не надано жодних доказів, котрі б вказували на те, що відповідач ОСОБА_4 веде аморальний спосіб життя, її поведінка загрожує життю дитини, та про необхідність відібрання дитини у матері. Також з матеріалів справи вбачається, що сторони на даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, відібрання дитини не входить до компетенції суду на даній стадії розгляду справи, а вимоги викладені у заяві про забезпечення позову повторюють вимоги, викладені позивачем у позовній заяві, та розглядаються судом саме в рамках розгляду основної справи.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений можливості звернутися із заявою про відібрання дитини до органу опіки та піклування, прокуратури, в порядку, передбаченому ч.2 ст.170 СК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.151-153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову, - відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: Н. Ю. Вікторович