Головуючий суду 1 інстанції - Ковальов В.М.
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 414/1968/16-ц
Провадження № 22ц/782/540/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Луганська В.М.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення

Кремінського районного суду Луганської області від 21 червня 2017 року

за позовом

ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради Кремінського району Луганської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 30 жовтня 2016 року звернулася до суду з позовом, який вона згодом уточнила, в обґрунтування якого посилалася на те, що 17 серпня 2016 року вона уклала з власником будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 договір, відповідно до якого остання продала їй вказаний будинок за 20 000 грн.

Цей договір було завірено головою ради в приміщенні Новоолександрівської сільради. Гроші продавець отримала у два етапи: 09 серпня 2016 року та 17 серпня 2016 року по 10 000 грн. відповідно.

У свою чергу вона (покупець) отримала правовстановлюючі документи на будинок, земельну ділянку, ключі від будинку, копію паспорту громадянина України і стала проживати у цьому будинку.

Факт передачі грошей підтверджується розпискою, в якій ОСОБА_3 зобов'язалася у місячний термін оформити договір купівлі-продажу будинку у нотаріальному порядку, але до теперішнього часу договір з нею не уклала. Тому просить договір купівлі-продажу будинку визнати дійсним.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 21 червня 2017 року вирішено у позовних вимогах ОСОБА_2 до територіальної громади Новоолексадрівської сільської ради Кремінського району Луганської області про визнання договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалення рішення про задоволення її позовних вимог.

ОСОБА_4 представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 належний їй будинок АДРЕСА_1 за 20 000 грн., що належав останній згідно Свідоцтва про право власності на будинок від 30.11.1998 року.

Згідно розписок прийому-передачі грошових коштів від 09.08.2016 року та 17.08.2016 року, що були завірені головою виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Кремінського району, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла грошові кошти в розмірі 20 000 грн.

Однак, договір купівлі продажу нотаріально не був посвідчений через ухиляння відповідача від такого.

Згідно довідки начальника Кремінського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, копії актового запису про смерть (а.с.45-46) ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року перебуваючи в Комунальній установі «Кремінський обласний будинок-інтернат для людей похилого віку та інвалідів» с. Стара Краснянка Кремінського району.

Згідно відповіді виконуючого обов'язки державного нотаріуса Кремінської державної нотаріальної контори Меренкова Ю.В. від 6 червня 2017 року (а.с.72-73) спадкоємці після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини не зверталися і спадкова справа не заводилася.

Ухвалою Кремінського районного суду Луганської області від 9 червня 2017 року замінено відповідача по справі ОСОБА_3 на правонаступника територіальну громаду в особі Новоолександрівської сільської ради Кремінського району Луганської області.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу після написання розписок не укладався, їх зміст свідчить лише про передачу та отримання коштів сторонами з метою купівлі-продажу будинку у не визначений законом спосіб. Тобто без укладання договору купівлі-продажу будинку належним чином позивач вимагає від суду узаконити правочин, визнання дійсним якого не відноситься до компетенції суду.

Правила ст. 220 ЦК України, на що звертає увагу Пленум Верховного Суду України у роз'ясненні, які містяться у п.13 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню, оскільки за змістом ст. ст. 210, 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту такого посвідчення, тому правочини з цих підстав не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, оскільки момент вчинення таких правочинів законодавець пов'язував з таким посвідченням.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, ухвалене у справі судове рішення, зазначеним вимогам закону, не відповідає.

Згідно ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, - договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших

підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК ( 435-15 ). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Статтею 657 ЦК України, - встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Так, у питанні, щодо застосування статті 220 ЦК України, є етапи пов'язані з державною реєстрацією договору (правочину) відчуження нерухомого майна та моментом його укладання - період з моменту набрання чинності ЦК України по 31.12.2012 року (включно); з 01.01.2013 року по даний час.

А саме, з 01.01.2013 року у Цивільний кодекс України були внесені зміни, пов'язані зі скасуванням державної реєстрації правочинів.

З 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, по відношенню до ч. 2, 3 статті 182, ч. 4 статті 334, ч. 3 статті 640 та статті 657 ЦК України.

Згідно до цих змін, державна реєстрація договору (правочину) нерухомого майна скасовано.

Згідно до пункту 2 листа ВССУ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 вбачається наступне: слід звернути увагу на те, що з 1 січня 2013 року набирає чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким частину третю статті 640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Окрім цього, згідно до листа ВСУ від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» вбачається: «Державна ж реєстрація правочинів щодо нерухомості з 1 січня 2013 р. зазначеним законом скасована. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК)».

Встановлюючи факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_3 не мала можливості з'явитися з ОСОБА_2 до нотаріуса, так як, до дня своєї смерті, перебувала в Комунальній установі «Кремінський обласний будинок-інтернат для людей похилого віку та інвалідів», не повідомив про це ОСОБА_2 та не мала грошових коштів для оплати послуг нотаріуса.

Таким чином, оскільки сторони угоди досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного майна та відбулося його повне виконання, а відповідач ухилялася від нотаріального посвідчення цього договору і не заперечувала проти самого факту його укладення, то цей договір на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України підлягає визнанню дійсним

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, - підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області, ~

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 21 червня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради Кремінського району Луганської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 Луганської області, укладений 17 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: