АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/179/17-ц Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/789/722/17 Доповідач - Ткач З.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін - представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 15 червня 2008 року, посилаючись на те, що у них різні погляди на життя, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, немає згоди у вирішенні спільних сімейних питань. Зазначила, що сім'я фактично розпалася, а шлюб носить формальний характер. З листопада 2015 року проживають окремо, а тому просила розірвати шлюб з відповідачем.

Рішенням Бучацького районного суду від 21 квітня 2017 року вирішено:

«Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 15 червня 2008 року у Ліщанецькій сільській раді Бучацького району Тернопільської області, актовий запис №2.»

В апеляційній скарзі суду ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та закрити провадження по справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розірвання шлюбу, не дослідивши всі обставини справи. Наголошує, що даний спір не підсудний Бучацькому районному суду, оскільки він та позивачка є громадянами іншої країни, і в порядку ст. 111 ЦПК України, повинен вирішуватись за ухвалою судді Верховного Суду України.

Крім того, є недоведеними висновки суду, що збереження шлюбних відносин між ними є неможливим.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Доводи апеляційної скарги, що сторони спору є громадянами іншої країни - Канади та постійно там проживають, колегія суддів до уваги не бере, оскільки відповідач не надав суду оригінали документів або належно посвідчені копії цих документів, які б підтверджували вищенаведені доводи, а надані ксерокопії документів не є посвідчені та не можуть вважатися допустимими доказами в порядку ст.ст. 59, 64 ЦПК України.

Натомість, згідно з довідки виконкому Ліщанецької сільської ради Бучацького району №296/02-17 від 29 .03.2017 р. ОСОБА_1 є жителькою села Ліщанці Бучацького району, виїжджає за межі України тимчасово. (а.с. 48)

Згідно довідки Осівецької сільської ради Бучацького району №35 від 20.04.2017р. ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивачки ОСОБА_2 у суді заявила, що місце постійного проживання сторін є Україна.

Інших допустимих доказів щодо місця проживання сторін судом не здобуто.

За вказаних обставин Бучацький районний суд правомірно вирішив вищевказаний спір про розірвання шлюбу.

Що стосується суті спору то колегія суддів виходить з наступного.

В силу вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між подружжям склалися неприязні відносини, сторони втратили почуття поваги один до одного, з листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають окремо, а тому подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки.

Колегія вважає, що суд установив обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, і що відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення.

Судом першої інстанції установлено, що 15 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб у Ліщанецькій сільській раді Бучацького району Тернопільської області, про що складено актовий запис №2..

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтвердили у своїх поясненнях сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 24, частин 3, 4 ст. 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

У відповідності до положень ст. 111 СК України суд повинен вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, суд першої інстанції не врахував наведені норми матеріального й процесуального права, не забезпечив участь у судовому засіданні обох сторін та не з'ясував фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, не врахував наявність спільних малолітніх дітей.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, останній заперечував факт неприязних стосунків сторін, втрати ними почуття поваги один до одного, роздільне їх проживання. Враховуючи, що з позивачкою у них народилось двоє дітей, вважав, що шлюб може бути збережено.

Урахування цих обставини має істотне значення для правильного вирішення спору, проте належних доказів на їх підтвердження чи спростування судом не здобуто.

Таким чином, колегія вважає недоведеним висновок суду про обґрунтованість позову, оскільки до такого висновку суд дійшов лише на підставі односторонніх доводів позивачки викладених в позовній заяві та пояснень її представника про те, що подальше збереження шлюбу є неможливим і буде суперечити її інтересам.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б вказували на те, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_3, який не приймав участі в суді першої інстанції, в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду про розірвання шлюбу, оскільки існують обставини, за якими він вважає, що можна зберегти шлюб, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи даний спір, суд першої інстанції, в порушенні вимог ст. 112 СК України, не з'ясував фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, не взяв до уваги ту обставину, що сторони мають двох неповнолітніх дітей, відповідно до вимог ст. 111 СК України не вжив належних заходів щодо примирення подружжя, надавши їм час для примирення і прийшов до помилкового висновку про неможливість збереження сім'ї та необхідність розірвання шлюбу між сторонами.

Виходячи з наведеного та вимог п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачеві в позові про розірвання шлюбу.

Керуючись ст.ст. 111, 112, СК України ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 квітня 2017 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - відмовити.

Рішення колегії може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: