АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3399/17 Номер провадження 22-ц/786/2194/17Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

при секретарі Ткаченко Т.І.

за участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовлено.

З рішенням суду не погодилась позивач ОСОБА_5, представник якої ОСОБА_2 подав в її інтересах апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Посилається на те, що відповідач не заперечував ту обставину, що позивачка зверталася до нього засобами телефонного зв'язку з проханням надати дозвіл на вивезення дитини до АР Крим, яке не має відношення до територій, де проводиться антитерористична операція. Виїзд на тимчасово окуповану територію не заборонено чинним законодавством. Доказів про те, що виїзд дитини до АРК не відповідає її інтересам, або існують ризики неповернення до України, матеріали справи не містять.

Вказує, що відповідач не сплачує аліменти, не турбується про виховання та інтереси дитини, не запропонував альтернативного відпочинку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, з підстав, визначених ст. 308 ЦПК України.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у цивільному шлюбі та мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.09.2015 року з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти у розмірі 600 гривень щомісячно (а.с.5,6).

Згідно довідки державного виконавця, заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01.07.2017 року становить 13954,84 гривень.

Як пояснила позивачка у суді першої інстанції, вона неодноразово засобами телефонного зв'язку зверталася до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд дитини за кордон у телефонному режимі. Письмово з цього приводу до відповідача не зверталася. Проте він відмовлявся надати такий дозвіл.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Як передбачено ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57.

Відповідно до п.3, 4 Правилам перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суверенітет України, яка є незалежною державою, поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Статтями 2 - 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що територія АР Крим та м. Севастополя через її тимчасову окупацію внаслідок збройної агресії Російської Федерації набуває статусу тимчасово окупованої території і на ній встановлюється особливий правовий режим, у тому числі особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року №367 «Про затвердження порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї» передбачено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річноговіку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб п.п.3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57.

Отже, для поїздки позивача з дитиною до Автономної Республіки Крим необхідні документи, які передбачені для перетину кордону. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ст.3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Україною 27.02.1991 року передбачено, що в усіх діях та рішеннях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позову, відповідач пояснив, що управління територією АР Крим здійснюється невизнаними в Україні і у світі організаціями та особами, він є інвалідом війни 3 групи, приймав участь в проведенні антитерористичної операції на сході України, що може бути відомо терористам, які мають доступ до АР Крим. Тому ці обставини, на його думку, можуть бути використані для вчинення неправомірних дій щодо його дитини на окупованій території, а позивач з дитиною більше не повернеться до України. При цьому, відповідач послався на те, що позивачка не зверталася до нього з вимогою надати нотаріально завірену згоду на виїзд дитини до АР Крим.

Позивачка та її представник не надали переконливих доказів на підтвердження того, що існує необхідність виїзду малолітнього ОСОБА_6 з матір'ю до АР Крим на оздоровлення на море, враховуючи ту обставину, що вона разом з дитиною проживає в м. Бердянську Запорізької області, а також приймаючи до уваги особливий правовий режим перетину кордону.

Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують, належними доказами не підтверджені, зводяться до незгоди з ухваленим рішенням.

Посилання позивачки та її представника на те, що внаслідок ненадання відповідачем згоди на виїзд дитини до АР Крим, дитина позбавлена спілкування з бабою та дідом, які там проживають, що негативно впливає на її розвиток, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки згідно положень ст. 263 СК України, спір щодо участі баби, діда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до ст. 159 СК України.

Також позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зверталася до відповідача з вимогою надати нотаріально завірену згоду на виїзд дитини до АР Крим, а відповідач відмовив у наданні такого дозволу.

Отже, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили

Головуючий /підпис/ О.В.Чумак

Судді /підпис/ Ю.В.Дряниця

/підпис/ Т.О.Кривчун

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області О.В.Чумак