АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/9068/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1577/17Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Абрамова П.С., Лобова О.А.,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 в особі її законного представника (матері) ОСОБА_4, визначивши третіми особами УДМС України в Полтавській області, ТОВ «Житлорембудсервіс» та орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, прохаючи суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою № 102 в будинку № 24 по вулиці Київській, що у місті Кременчуці.

В обґрунтування позову зазначила, що вищевказана квартира належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 26.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 2113.

У вказаній квартирі зареєстровані її син ОСОБА_6 та її онука ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте остання з жовтня 2015 року за вказаною адресою не проживає. Після розірвання шлюбу між її сином та ОСОБА_4, вона мешкає разом з матір'ю за іншою адресою, комунальні послуги не сплачує. Факт не проживання ОСОБА_3 з жовтня 2015 року підтверджується актом ТОВ «Житлорембудсервіс» №2334 від 14.11.2016 року.

Рішенням Автозаводського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України неповнолітня дитина не може бути самостійно позбавлена права користування житлом, в якому вона зареєстрована, оскільки дитина має право разом із батьком ОСОБА_6 проживати в спірній квартирі. Оскільки ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_6 і її місце проживання визначається відповідно до ч. 4 ст. 29 СК України, суд дійшов до висновку, що реєстрація дитини як члена сім`ї позивача (власника квартири) не порушує прав позивача і не перешкоджає здійсненню права власності, в тому числі розпорядження житлом. Також, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем тієї обставини, що дитина або її мати мають інше житло належне їм на праві власності, де б дитина могла проживати і бути зареєстрованою.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила позивачка ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, прохала оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що дитина з жовтня 2015 року проживає разом зі своєю матір`ю за іншою адресою, а місцем проживання дитини є місце проживання одного з її батьків з ким вона проживає. З її боку будь-яких перешкод у користуванні ОСОБА_3 житлом та щодо проживання у вказаній квартирі не було.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_7 у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, апеляційну скаргу підтримали, прохали задовольнити.

У судове засідання відповідач та її представник належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, також не з`явились, представник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 звернувся до суду із письмовою заявою про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення апеляційної скарги заперечують та прохають відмовити у її задоволенні.

Представники третіх осіб належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явились, письмових заяв чи клопотань не надали, про причину своєї неявки суду не повідомили.

Згідно з нормою ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 10, що також передбачено і ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В силу ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачці - ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 26.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 2113 (а.с. 9-11).

Матеріалами справи також підтверджується, що ОСОБА_6 (син позивачки) та ОСОБА_4 з 29.04.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09.12.2015 шлюб між ними розірвано, рішення набрало законної сили 22 грудня 2015 року (а.с. 13-14). У шлюбі (17 вересня 2006 року) у ОСОБА_6 та ОСОБА_4 народилась донька (а.с. 8).

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані син позивачки ОСОБА_6 та її малолітня онука ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

На підтвердження того, що малолітня онука у вказаній квартирі не проживає з жовтня 2015 року, позивачкою було надано акт ТОВ «Житлорембудсервіс» №2334 від 14.11.2016 року (а.с. 7).

У судовому засіданні у суді першої інстанції жодною із сторін не заперечувалось, що малолітня ОСОБА_3 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_4 пояснила, що вона з донькою пішла з вказаної квартири 26 жовтня 2015 року, адже не змогла далі проживати із чоловіком, який подав на розлучення. Вказала, що свого власного житла вона не має, сама зареєстрована у помешканні своїх батьків за межами міста Кременчука. Перереєстровувати дитину за місцем своєї реєстрації не бажає, адже дитина ходить в школу та в різноманітні гуртки у м. Кременчуці

Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні в суді першої інстанції також заперечувала проти задоволення позову, адже зняття дитини з місця реєстрації та неможливість перереєстрації дитини у іншому житловому приміщенні у м. Кременчуці, де дитина відвідує школу, гуртки та обслуговується в медичних установах, обумовить звуження її майнових прав.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Судом першої інстанції дійсно було встановлено, що малолітня ОСОБА_3 відсутня у спірній квартирі понад один рік, бо після розірвання шлюбу її батьків, проживає разом із матір`ю за іншою адресою у м. Кременчуці, проте, продовжує бути зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем реєстрації свого батька, питання про зняття з реєстрації якого позивачкою не ставиться.

Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_3 була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 після свого народження.

Малолітня ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивачки ОСОБА_2 у розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК Української РСР. Проте, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що дитина не мож бути самостійно позбавлена права користування житлом, в якому вона зареєстрована, оскільки дитина має право разом із батьком ОСОБА_6 проживати у спірній квартирі, так як він зареєстрований за вказаною адресою.

Колегія суддів констатує, що позивачка вказувала, що реєстрація дитини у квартирі АДРЕСА_1 порушує її майнові права щодо продажу цієї квартири, одночасно позивачка вказала, що має й інше житлове приміщення. Разом з тим, належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, на підтвердження порушення дитиною майнових прав позивачки не надано.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідачка та (або) дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мають інше житло на праві власності де б могла бути зареєстрована.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою № 102 у будинку № 24 по вулиці Київській в місті Кременчуці Полтавської області.

Колегія суддів дійшла до висновку, що висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла до переконання, що висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 304, 307 ч. 1 п.1, 308 ч.1, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

ОСОБА_10

З оригіналом згідно: ОСОБА_1