Ухвала іменем україни
17 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомПублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_6, про припинення поруки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2015 року, рішення апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Публічне акціонерного товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, який в подальшому уточнило, мотивуючи тим, що 18 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і позичальником ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 15 тис. доларів США терміном на 4 роки, зі сплатою щомісяця 10,08 % річних та поверненням тіла кредиту в кінці строку надання.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 жовтня 2006 року між банком і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок та земельну ділянку площею 0,089 га, розташовані по АДРЕСА_1.

За умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_6 мав повертати кредит наступним чином: щомісяця сплачувати проценти, винагороди, комісії, а тіло кредиту повернути після закінчення строку надання кредиту, однак не виконував ці обов'язки і після закінчення терміну надання кредиту кошти не повернув; має заборгованість, яка станом на 18 березня 2013 року становить 48 904,61 доларів США, з яких: тіло кредиту - 15 092,89 доларів США, проценти - 12 705,56 доларів США, комісія - 282,6 доларів США, пеня - 20 823,56 доларів США.

Посилаючись на ст. ст. 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та умови договору іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення боргу за кредитним договором в розмірі 48 904,61 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 368,1 кв. м, та земельну ділянку площею 0,089 га, розташовані по АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації поточного стану нерухомості, отримання кадастрового номеру ділянки, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідачів із житлового будинку по АДРЕСА_1 із зняттям із реєстраційного обліку та стягнути судові витрати.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 заявила зустрічний позов, який в подальшому уточнила, й просила визнати припиненими зобов'язання поруки, що виникли за договором іпотеки, укладеним 18 жовтня 2006 року між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк». Вимоги мотивувала тим, що банк в односторонньому порядку, без її згоди як поручителя збільшив процентну ставку за договором, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності, тому згідно із положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припинилася. Крім того, вважала, що встановлена нею порука також припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки банк не пред'явив вимоги до неї як поручителя протягом шести місяців із дня закінчення основного зобов'язання 18 жовтня 2010 року, а звернувся до суду з позовом лише у квітні 2013 року. Також просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог банку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 жовтня 2008 року № KIB0GA00000007 у розмірі 30 776,77 доларів США, що еквівалентно 491 022 грн 92 коп. та 96 597 грн 24 коп. з яких: сума поточної заборгованості за кредитом - 15 066,38 доларів США, що еквівалентно 240 374 грн 08 коп., сума поточної заборгованості за процентами - 15 710,39 доларів США, що еквівалентно 250 648 грн 84 коп., сума заборгованості за пенею - 96 597 грн 24 коп., звернуто стягнення на будинок, загальною площею 368,1 кв. м, житловою площею 112,8 кв. м, та на земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаних предметів іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Установлено початкову ціну реалізації предметів іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У решті позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року зазначене судове рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та відмови у виселенні скасовано, ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить ухвалені в справі рішення в частині відмови в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення не оскаржуються та відповідно в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 18 жовтня 2006 року між КБ «ПриватБанк» і третьою особою ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит для споживчих потреб в розмірі 18 тис. доларів США строком до 18 жовтня 2010 року із сплатою 10,08 % річних за користування коштами (а. с. 23-26, т. 1). Повернення кредиту згідно з п. 1.1 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів на погашення процентів на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди та комісії, а повернення тіла кредиту позичальник здійснює в кінці строку надання кредиту (а. с. 23, т. 1).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і відповідачем ОСОБА_3 18 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач передала в іпотеку належне їй майно: житловий будинок, загальною площею 368,1 кв. м, і земельну ділянку, площею 0,089 га, що розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 28-31, т. 1). Умови договору іпотеки містять застереження про права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом його продажу від імені банку будь-якому покупцю за договором купівлі-продажу (а. с. 30, т. 1).

Також судом установлено, що позичальник ОСОБА_6 не виконував обов'язків щодо щомісячного повернення кредиту, покладених на нього умовами кредитного договору, після закінчення строку надання кредиту має заборгованість, яка станом на 28 січня 2014 року становить 350 959 грн 23 коп. і включає: тіло кредиту - 120 380 грн 37 коп., проценти - 125 526 грн 02 коп. та пеню - 105 052 грн 82 коп., що підтверджується розрахунком боргу (а. с. 121-124, т. 1).

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи частково первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позичальник ОСОБА_6 не виконав передбачених кредитним договором обов'язків з повернення отриманого кредиту, після закінчення строку надання кредиту кошти не повернув, має заборгованість, чим порушує права банку як кредитора, які підлягають захисту через процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суд виходив із того, що наявні передбачені законом підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю ОСОБА_3, у обраний позивачем спосіб, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою- покупцем.

Не погоджуючись із такими висновками, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них. При цьому апеляційний суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, в якій, крім іншого, зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом даних норм власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який визначається законом чи договором.

Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку».

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з положеннями ст. 36 вказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, які визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

За висновком апеляційного суду, Закон України «Про іпотеку» передбачає, як судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, так і позасудове врегулювання, які відрізняються за процедурою та правовими наслідками. Аналогічні положення щодо можливості судового і позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки містить іпотечний договір, укладений між сторонами, п. 27 якого містить застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 30, т. 1).

Відповідно до приписів ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, суд першої інстанції на зазначені положення Закону уваги не звернув та не з'ясував, чи дотримана банком процедура продажу предмета іпотеки, визначена ст. 38 Закону України, зокрема чи письмово повідомляв банк за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу відповідача ОСОБА_3 як іпотекодавця про свій намір укласти цей договір, чи скористалася вона переважним правом на придбання предмета іпотеки, чи є підставами позову банку обставини щодо неможливості проведення такого стягнення в позасудовому порядку.

Крім того, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд допустив порушення норм матеріального права, дійшовши помилкового висновку про можливість встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначену на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, оскільки це стосується процедури продажу, здійснюваної відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в той час коли спірні правовідносини мають врегульовуватися положеннями ст. 38 вказаного Закону, та зокрема ч. 6 щодо встановлення ціни продажу предмета іпотеки (за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна).

Колегія суддів вважав наведені висновки законними і обґрунтованими. Підстав для скасування рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки колегія суддів не вбачає.

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення, апеляційний суд зазначав, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення (правова позиція Верховного Суду України у справах від 24 червня 2015 року № 6-447цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15, від 03 лютого 2016 року № № 6-2947цс15, 6-1449цс15). При цьому апеляційний суд посилався на положення Закону України «Про іпотеку» та норми ЖК УРСР, які регулюють ці питання.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду з цього питання, оскільки предмет іпотеки - житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 не були придбані за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року в частині позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко