Ухвала

іменем україни

25 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 грудня 2005 року між цим банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNH4КР30900037, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 14 396 грн 20 коп. на строк по 28 грудня 2007 року включно та зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 6 % у місяць від суми залишку непогашеної заборгованості в обумовлені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту строки. Позивач зазначив, що, підписуючи заяву про отримання кредиту, позичальник тим самим погодився із тим, що ця заява разом із Умовами надання споживчого кредиту і Тарифами складають між ним та банком кредитний договір. Погашення заборгованості передбачалося щомісячними платежами у сумі 771 грн 44 коп., яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісії та інших витрат згідно з Умовами надання споживчого кредиту.

У зв'язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6 420 грн 59 коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 37 476 грн 41 коп. та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання у розмірі 81 712 грн 52 коп., а всього - 125 609 грн 52 коп. Також позивач зазначив, що від указаної суми необхідно відняти суму у розмірі 17 967 грн 48 коп., яку стягнуто судовим наказом Мар'їнського районного суду Донецької області від 12 серпня 2009 року, таким чином, різниця становить 107 642 грн 04 коп. Крім вказаної суми підлягають стягненню штрафи, а саме: 500 грн (фіксована частина) та 5 382 грн 10 коп. (процентна складова).

У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 113 524 грн 14 коп.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів у межах строку позовної давності у розмірі 23 435 грн 15 коп. та ухвалити у цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Статтею 256 ЦК України визначено що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним законодавством передбачено два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14 та від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, на які правильно послався суд у своєму рішенні, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За кредитним договором, яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягав відповідач, що згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

При цьому суд правильно виходив із того, що 12 серпня 2009 року набрав чинності судовий наказ Мар'їнського районного суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 17 967 грн 48 коп., тому строк позовної давності переривався і з 12 серпня 2009 року перебіг строку позовної давності почався заново. Установлено, що з цього періоду відповідач не сплачував жодного платежу на погашення заборгованості. За таких обставин суд обгрунтовано вважав, що трирічний строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості сплив у серпні 2012 року.

На спростування доводів позивача про те, що п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») установлено позовну давність тривалістю в 5 років, суд правильно зазначив, що вказані Умови не містять підпису відповідача, тому такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 30 грудня 2005 року. Також суд належно оцінив, що заява позичальника від 30 грудня 2005 року не містить домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності з урахуванням вимог ст. 259 ЦК України, згідно з якою позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про помилкове застосування судом норм матеріального права, а саме: ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України та ч. 4 ст. 267 ЦК України; недослідження судами належним чином питання про право позивача на отримання відсотків за користування кредитними коштами з урахуванням ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та установленими судами обставинами справи, а також вищевказаними нормами матеріального права, які правильно застосовані судами.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за період збільшеного строку позовної давності, установленого п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, адже, як правильно установили суди, вказані Умови не містять підпису позичальника, тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 04 листопада 2015 року № 6-1926цс15, а також останній правовій позиції, викладеній у постанові від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко