Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Борисюка Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договорів споживчого кредиту, поруки та іпотеки недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку кредитну заборгованість у сумі 20 216,92 дол. США та 16 105,29 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 27 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (надалі банк) та ОСОБА_1 (надалі - позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав позичальнику 27 000 дол. США, а позичальник зобовязалася повертати кредит до 27 вересня 2022 року та сплачувати проценти за користування кредитом за ставкою 10,5 % річних. З метою забезпечення основного зобовязання між банком та ОСОБА_2 (надалі поручитель) 27 вересня 2007 року укладено договір поруки, що передбачає солідарну відповідальність позичальника та поручителя за неналежне виконання позичальником своїх обовязків. ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, оскільки з грудня 2014 року не здійснює платежів. Вимоги банку від 30 липня 2015 року про погашення заборгованості відповідачами проігноровані.

У червні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічною позовною заявою до банку. Уточнивши у листопаді 2016 року зустрічну позовну заяву, просили визнати недійсними договори про надання споживчого кредиту, поруки та іпотеки від 27 вересня 2007 року, а також застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України (а.с.158). В обґрунтування вимог посилалися на те, що договір споживчого кредиту є несправедливим через те, що не відповідає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не була зазначена сукупна вартість кредиту. Вважають ціну договору несправедливою, оскільки до ціни договору входять проценти. У звязку з тим, що договір споживчого кредиту підлягає визнанню недійсним, а недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, то договори поруки та іпотеки, які мають похідних характер, також підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2016 року зустрічний позов прийнятий по спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2017 року первісний позов задоволено у повному обсязі та стягнуто з кожного відповідача на користь банку по 3 398 грн. 59 коп. витрат, понесених на сплату судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення за первісним позовом скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову до нього. Зокрема вважає, що поза увагою суду залишились норми частини 4 ст.559 ЦК України щодо припинення поруки. На думку ОСОБА_2 банк предявив первісний позов поза межами строку дії договору поруки.

Фактично апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог. Суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини, тобто щодо вирішення зустрічного позову.

Перевіривши в межах ст.303 України законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, тобто в частині вирішення первісного позову, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 27 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на придбання автомобіля, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 27 000 дол. США з процентною ставкою 10,5% річних, з терміном повернення не пізніше 27 вересня 2022 року (а.с.5-14).

ОСОБА_1 зобовязалася повернути тіло кредиту та сплатити проценти шляхом внесення ануїтетних платежів у розмірі 300 дол. США «27» числа кожного місяця (п.п.1.2 договору про надання споживчого кредиту). Окрім того, згідно з п.8.1 вищевказаного договору у випадку порушення позичальником зобовязання в частині сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день чи сплату в розмірі меншому, ніж передбачено договором, ОСОБА_1 зобовязалася сплачувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу.

На забезпечення цього договору 27 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", та ОСОБА_2 укладено договір поруки №0/п, відповідно до умов якого останній зобовязався солідарно з позичальником відповідати перед банком за невиконання ОСОБА_1 всіх зобовязань за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу та сплату процентів (а.с.15-16).

Як убачається із розрахунку заборгованості, виконаного банком, який позичальником та поручителем не спростований, ОСОБА_1 перестала здійснювати платежі на погашення кредиту та сплату процентів після жовтня місяця 2014 року (а.с. 22-29).

Внаслідок таких діянь станом на 20 жовтня 2015 року утворилася заборгованість

по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом у сумі 20 216,92 дол. США, з яких: 18 379,81 дол. США тіло кредиту прострочене і дострокове та 1 837,11 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів складає 16 105,29 грн., з яких: 7 486,15 пеня за прострочення сплати кредиту та 8 619,14 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

Відповідно до положень частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Вимога про дострокове повернення кредиту надіслана банком позичальнику та поручителю 30 липня 2015 року (а.с.17-18).

Позичальник вимогу отримала 01 вересня 2015 року (а.с.21). У апеляційній скарзі ОСОБА_2 підтверджує факт отримання ним вимоги банку про дострокове повернення кредиту 01 вересня 2015 року.

У пункті 12.1 договору про надання споживчого кредиту сторони погодили, що у випадку невиконання позичальником умов цього договору, не сплати позичальником чергового ануїтетного платежу більше ніж на один місяць, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32-ий календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41-ий календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

За таких обставин, у звязку з невиконанням позичальником зобовязань щодо повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитом ануїтетними платежами банк скористався своїм правом вимагати дострокового повернення кредиту та змінив строк повернення кредиту (27 вересня 2022 року), який настав 02 жовтня 2015 року (01 вересня 2015 року (день отримання позичальником та поручителем вимоги банку) + 31 календарний день).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У договорі поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором, тобто кредитним договором (п.3.1 договору поруки).

За таких обставин, банк мав право звернутися з вимогами до поручителя до 02 квітня 2016 року (02 жовтня 2015 року + 6 місяців).

Відповідно до приписів ч.6 ст.70 ЦПК України банк звернувся до суду з первісним позовом 28 жовтня 2015 року (а.с.52), тобто упродовж шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, який був змінений відповідно до договору про надання споживчого кредиту, а тому колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що на час звернення позивача до суду із первісним позовом порука не припинилася.

З огляду на вищевикладене та умови основного і забезпечувального зобовязань дата внесення позичальником останнього платежу не має правового значення для розгляду даного спору та порука не припинена, а доводи апеляційної скарги з цього приводу не ґрунтуються на умовах договірних зобовязань та положеннях чинного цивільного законодавства, що регулюють такі правовідносини.

Заява про застосування позовної давності до суду першої інстанції не подавалася, а тому решта доводів апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги на стадії апеляційного провадження.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому колегія суддів погоджується з тим, що позичальник та поручитель не виконали належним чином договірних зобовязань, а відтак з обґрунтованістю стягнення доведеної банком суми кредитної заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку, оскільки порука не припинена. Рішення в цій частині первісного позову залишається без змін.

Разом із тим, при розподілі судових витрат суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, який п.9 ст.5 Законом України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору (а.с.220).

У абзаці другому п.35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

За подання до суду первісної позовної заяви банком сплачений судовий збір у розмірі 6 797 грн. 18 коп. (а.с.1). Рішення ухвалене на користь позивача у повному обсязі. Відповідач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, а тому половину від судового збору у розмірі 3 398 грн. 59 коп. належить компенсувати банку за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат та ухвалює у цій частині нове рішення, яким стягує з позичальника на користь банку половину від судового збору, а решту половини, що припадає на звільненого поручителя, компенсує за рахунок держави (ст.88 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2017 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" 3 398 грн. 59 коп. витрат, понесених на сплату судового збору.

Судовий збір у розмірі 3 398 грн. 59 коп., понесений Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк", компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді: