УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Висоцької В.С.,
суддів: Кафідової О.В., Коротуна В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_2

Позов мотивовано тим, що з травня 2000 року позивач почала проживати однією сім'єю з ОСОБА_9 у придбаному для їхнього із ним сумісного проживання і зареєстрованого на його ім'я будинку АДРЕСА_3

7 серпня 2001 року ОСОБА_6 з ОСОБА_9 зареєструвала шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, після чого прожили в шлюбі до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до дня смерті останнього.

За час проживання однією сім'єю в шлюбі з ОСОБА_9 вони у домоволодінні АДРЕСА_1 у м. Сміла, придбаному за 13 630 грн, за рахунок спільних коштів здійснили наступні поліпшення: добудували кухню, ванну з туалетом у жилому будинку, до літньої кухні добудували сарай, баню, на присадибній ділянці також побудували сарай і гараж, зробили штукатурку та облицювання кахельною плиткою добудованої кухні та ванни з туалетом, штукатурку та облицювання кахельною плиткою і оклеювання шпалерами літню кухню, сарай, баню, по периметру домоволодіння був зведений шиферний паркан з колонами із білої цегли. Загальна вартість цих поліпшень склала понад 25 200 грн.

Крім того, у березні 2004 року позивач разом з ОСОБА_9 придбали будинок АДРЕСА_2, який також оформлено на ОСОБА_9

У цьому будинку після пожежі проведено ремонтні роботи за участю брата позивача ОСОБА_10, в тому числі по обкладанню його цеглою та інше.

Після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилась спадщина, яка складається з будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як діти ОСОБА_9 від першого шлюбу, звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а через 6 років звернулись до суду з позовом про визнання недійсним шлюбу померлого батька ОСОБА_9 з позивачем.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 визнано недійсним як такий, що був укладений ОСОБА_9 повторно без припинення (розірвання) попереднього шлюбу.

Позивач посилалась на те, що вона не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу з ОСОБА_9, а дізналась про це вперше із заяви про визнання шлюбу недійсним, тому, відповідно до ст. 46 СК України має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України позивач має право на половину майна ОСОБА_9, яке стало їхньою спільною сумісною власністю внаслідок істотного збільшення у своїй вартості за рахунок поліпшень, здійсненних ними під час шлюбу за спільні кошти.

Таким чином, позивач вважає, що будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2 належали не одноособово ОСОБА_9 на час його смерті, а є об'єктами її з ним спільної сумісної власності, в яких вона має право на Ѕ частину.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2016 року рішення міськрайонного суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 В частині вимог про визнання права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 у м. Сміла за ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_6, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позову та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду в частині задоволення позову сторонами не оскаржується, тому не переглядається у цій частині колегією суддів в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що при реєстрації шлюбу позивач ОСОБА_6 достовірно знала, що ОСОБА_9 перебуває в шлюбі з ОСОБА_11 і що шлюб між ними не розірвано, а тому правила статті 46 СК України не можуть бути застосовані до позовних вимог ОСОБА_6

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення та відмову у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 у м. Сміла, апеляційний суд виходив з того, що вказаний будинок придбаний ОСОБА_9 у травні 2000 року, до реєстрації шлюбу з позивачем. Посилання позивача на те, що під час проживання у шлюбі за рахунок спільних коштів вона з померлим ОСОБА_9 здійснили значні поліпшення цього нерухомого майна, у зв'язку з чим дане будинковолодіння значно збільшилось у вартості та у них виникло право спільної сумісної власності є безпідставними, оскільки житлова площа в будинку не збільшилась, а збудовані веренда а-1 а-2, прибудова а-2, баня 6-2, сараї бб-1, гараж В є самочинним будівництвом.

Згідно висновків апеляційного суду, позивач не довела істотного поліпшення домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Сміла, яке б надавало їй право на визнання права власності на частку у спільному майні.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 в м. Сміла Черкаської області не відповідає.

Судами встановлено, що з травня 2000 року ОСОБА_6 почала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 в будинку АДРЕСА_3 Даний будинок було придбано за договором купівлі-продажу 11 травня 2000 року ОСОБА_9 за 13 630 грн.

7 серпня 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, після чого прожили в шлюбі до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після чого відкрилася спадщина на належне йому майно.

За час проживання у шлюбі ОСОБА_6 з ОСОБА_9 у березні 2004 року було придбано будинок АДРЕСА_2, який оформлено на ОСОБА_9

Крім того, у домоволодінні АДРЕСА_1 у м. Сміла, придбаному за 13 630 грн, за рахунок спільних коштів ОСОБА_6 та ОСОБА_9 здійснили наступні поліпшення: добудували кухню, ванну з туалетом у жилому будинку, до літньої кухні добудували сарай, баню, на присадибній ділянці також побудували сарай і гараж, зробили штукатурку та облицювання кахельною плиткою добудованої кухні та ванни з туалетом, штукатурку та облицювання кахельною плиткою і оклеювання шпалерами літню кухню, сарай, баню, по периметру домоволодіння був зведений шиферний паркан з колонами із білої цегли.

Заповіту померлий ОСОБА_9 не залишив.

Спадкоємцями першої черги за законом є дружина померлого, позивач у справі ОСОБА_6 та діти від першого шлюбу - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які в установленому порядку звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

За позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про визнання шлюбу недійсним, рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 визнано недійсним як такий, що був укладений ОСОБА_9 повторно без припинення (розірвання) попереднього шлюбу.

На час виникнення спірних правовідносин діяли положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР (далі - КпШС України).

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружися або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, на підставах, передбачених ст.ст. 46, 62 СК України, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 в м. Сміла Черкаської області як такого, що хоча і придбаний ОСОБА_9 до укладання недійсного шлюбу з нею, але який внаслідок їх спільних трудових і матеріальних затрат під час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості.

Відмовляючи у задоволенні вказаної позовної вимоги, апеляційний суд виходив з того, що цінність спірного будинку за час перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_9 істотно не збільшилися за рахунок їх трудових і матеріальних затрат, оскільки не змінився розмір його житлової площі, а збудовані веранда, прибудови, баня, сараї, гараж відносяться до самочинного будівництва.

При цьому, як на правову підставу для відмови у задоволенні позову апеляційний суд послався на ст.376 ЦК України, згідно якої особа, яка здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Самочинним вважається будівництво нерухомого майна, якщо воно збудоване на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Апеляційний суд також вказав, що відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), а в передбачених законом випадках з моменту прийняття його в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, які були використані в процесі створення майна.

Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що предметом даного спору не було визнання права власності на приналежності будинку як самостійні об'єкти права власності.

Будинок АДРЕСА_1 в м. Сміла Черкаської області був збудований і зданий в експлуатацію, став об'єктом права власності ще до його придбання ОСОБА_9

Літня кухня, сараї, гараж, прибудови, вбудовані кухня, сантехнічний вузол, паркан та інші споруди не є самостійними об'єктами права власності, являються приналежностями будинку як головної речі (ст.186 ЦК України).

Зазначаючи про три критерії, за якими будівництво об'єкту нерухомого майна відноситься до самочинного згідно ст. 376 ЦК України, апеляційний суд не встановив та не зазначив у рішенні, якому саме критерію будівництво яких споруд не відповідає, не обґрунтував застосування вказаної статті до спірних правовідносин з урахуванням правових підстав позову та заявлених позовних вимог.

В частині спору за вимогою про визнання права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 в м. Сміла Черкаської області апеляційний суд не дослідив жодного доказу, на які посилалася позивач, не дав їм належної оцінки, жодним доказом не обґрунтував прийняте рішення в частині цих позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що під час шлюбу з ОСОБА_9 ними було здійснено за рахунок спільних трудових і матеріальних ресурсів поліпшення будинку, внаслідок яких він істотно збільшився у своїй вартості. Такі обставини є підставою для виникнення у позивача права спільної сумісної власності на будинок відповідно до ст. 62 Сімейного кодексу України.

На підтвердження цих обставин в суді першої інстанції позивач посилалася на покази допитаних свідків, які підтвердили, що придбаний ОСОБА_9 спірний будинок на час його придбання був не придатний для проживання і протягом 2001-2007 років був здійснений значний обсяг будівельно-ремонтних робіт за рахунок спільних позивача з ОСОБА_9 матеріальних ресурсів та спільної праці для суттєвого поліпшення будинку.

За клопотанням позивача судом першої інстанції була призначена та проведена судова будівельно-технічна експертиза, висновок якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.155-196), згідно якого будівельні роботи з реконструкції, добудови (прибудови) та капітального ремонту спірного будинку протягом 2001-2007 років здійснені у відповідності до будівельних норм і правил, а їх вартість в кілька разів перевищує вартість придбання спірного будинку.

В апеляційній скарзі позивач просила дослідити вказаний висновок експертизи та дати йому належну оцінку, оскільки суд першої інстанції не належним чином дослідив цей доказ та дав йому неправильну оцінку.

Порушення процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, ухилення від їх дослідження та оцінки, у справі апеляційним судом унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення спору, зокрема, судом не з'ясовано яка вартість придбаного будинку, яка вартість здійснених поліпшень будинку, коли, які і за рахунок яких ресурсів були здійснені поліпшення будинку.

За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що за час шлюбу позивача з ОСОБА_9 вартість спірного будинку істотно не збільшилась, оскільки не змінилася його житлова площа, вбачається необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на повно встановлених обставинах справи і досліджених доказах. Суд не обґрунтував такий висновок жодним дослідженим в судовому засіданні доказом.

Правильно встановивши, що до спірних правовідносин застосовується положення ст. 46 СК України, апеляційний суд не врахував, що вартість будинку може збільшуватися не лише за рахунок збільшення житлової площі, а й за рахунок інших капіталовкладень в його ремонт, проведення і підключення комунікацій, будівництво допоміжних (господарських) будівель, тощо. Питання цінності будинку та здійснених щодо нього поліпшень вирішується шляхом проведення відповідної експертизи, оскільки потребує спеціальних товарознавчих знань.

Вирішення питання про те, чи є таке збільшення цінності майна істотним, відноситься до компетенції суду. Разом з тим, апеляційний суд взагалі ухилився від оцінки висновку судової будівельно-технічної експертизи у справі, не навів мотивів відхилення вказаного доказу.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 в м. Сміла Черкаської області, суд апеляційної інстанції в супереч принципу повноти, всебічності та об'єктивності перевірки усіх фактичних обставин не дав належної правової оцінки підставам позову та не перевірив усіх обставин, на які посилалися сторони, з урахуванням зібраних у справі доказів.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 в м. Сміла Черкаської області не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 в м. Сміла Черкаської області скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька
Судді: О.В. Кафідова
В.М. Коротун
О.В. Умнова
І.М. Фаловська