Справа № 487/4996/17
Провадження № 2-о/487/151/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2017 року

Суддя Заводського районного суду м. Миколаєва Нікітін Д.Г. ознайомившись з матеріалами заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

20.09.2017 заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт, що за національністю заявник ОСОБА_1 є «поляк» за етнічним походженням по лінії матері.

Заявник мотивував свої доводи тим, що з метою гарантування національним меншинам права на вільний розвиток прийнято Закон України «Про національні меншини в Україні».

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Вивчивши матеріали заяви, вважаю, що необхідно відмовити у відкритті провадження у даній справі, виходячи з наступного.

Статтею 256 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження.

Частина 2 ст. 256 ЦПК України передбачає, що в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належить до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, що засвідчує факт, що має юридичне значення; 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Заявник ОСОБА_1 просить встановити факт, що він є за національністю «поляк», однак такий факт не є в переліку, що міститься в ч. 1ст. 256 ЦПК України.

Отже, згідно з ст. 234, ч. 2 ст. 256 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 було затверджено Положення про паспорт громадянина України, свідоцтво про народження та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, якими не передбачено зазначення національності громадян у вказаних документах.

Відповідно до Указу Президента України №70/99 від 27.01.1999 втратив чинність Указ Президента України від 31.12.1991 «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Крім того, звернення заявника до суду в порядку окремого провадження підтверджує факт відсутності будь-якого спору з приводу його національності.

Таким чином, факт належності особи до певної національності не може бути встановлений в судовому порядку, оскільки відповідно до положень ст. 256 ЦПК України не належить до юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.

Виходячи зі змісту Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а отже вказаний факт не може бути встановлений в судовому порядку.

Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 9, ч. 1 ст. 22 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація, яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Таким чином, справи про встановлення факту належності до певної національності, не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Законодавством передбачено інший порядок установлення факту належності особи до певної національності та внесення змін про національність в актові записи шляхом внесення змін до актового запису заявника.

За змістом норм ст. 17, п. 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України розгляд таких справ віднесений до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи наведене, заява про встановлення факту належності до національності не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

На підставі наведеного, керуючись п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України,-

УХВАЛА:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Д.Г. Нікітін