АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 682/1182/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1694/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Купельського А.В., Федорової Н.О.,

секретарі Задвірний В.І.,

Шевчук Ю.Г.,

з участю прокурора Грамчук Т.А.,

представника позивача Присяжного В.В.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Хмельницької обласної ради до Товарної біржі «Універсальна земельна товарна біржа «Придніпровська», ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу майнового комплексу недійсним за апеляційною скаргою Заступника прокурора Хмельницької області на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 1 серпня 2017 року,

встановила:

У травні 2016 року Заступник прокурора Хмельницької області (далі - Прокурор) звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом в інтересах держави в особі Хмельницької обласної ради (далі - Рада) до Товарної біржі «Універсальна земельна товарна біржа «Придніпровська» (далі - Біржа), ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу майнового комплексу недійсним.

Прокурор зазначив, що рішенням Ради від 18 травня 2011 року № 22-4/2011 (із змінами від 26 вересня 2012 року) затверджено Програму приватизації об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Хмельницької області на 2011-2015 роки, затверджено перелік об'єктів, які підлягають продажу на аукціоні, та делеговано Біржі повноваження Ради щодо здійснення приватизації об'єктів комунальної власності. До цих об'єктів був включений майновий комплекс Славутського паливного складу Комунального підприємства «Облпаливо», що розташований по АДРЕСА_1 (далі - майновий комплекс). За результатами аукціону з продажу майна, проведеного 9 січня 2013 року Біржею, майновий комплекс, який включав: приміщення адмінбудинку площею 66,4 кв.м., приміщення гаражів площею 182,5 кв.м., стрілочний перевід, естакаду довжиною 73 м.п., під'їзну залізничну колію довжиною 211 м.п., майданчик з твердим покриттям площею 10 100 кв.м., благоустрій (асфальт) площею 200 кв.м., - придбав ОСОБА_4 15 січня 2013 року Біржа, Рада та ОСОБА_4 уклали біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна (реєстраційний номер 0002), а 30 квітня 2013 року між Територіальними громадами сіл, селищ, міст Хмельницької області в особі Ради, від імені якої діяла Біржа, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. і зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказані результати аукціону та договір купівлі-продажу не відповідають вимогам закону, оскільки: ринкова вартість майнового комплексу визначена суб'єктом оціночної діяльності, що не був відібраний для проведення оцінки на конкурсних засадах; початкова ціна нерухомого майна неправомірно зменшена під час проведення прилюдних торгів; стрілочний перевід і естакада не були включені до об'єкту приватизації; оголошення про проведення аукціону з продажу майна не публікувалося.

За таких обставин Прокурор просив суд визнати результати аукціону з продажу майнового комплексу від 9 січня 2013 року (протокол № 1) і договір купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року, укладений між Територіальними громадами сіл, селищ, міст Хмельницької області в особі Ради, від імені якої діяла Біржа, та ОСОБА_4, недійсними.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 1 серпня 2017 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним відсутні, а прокурором обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, до того ж визначений законом строк звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним сплив.

В апеляційній скарзі Прокурор просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник Ради Присяжний В.В. вважає апеляційну скаргу обґрунтованою.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 зазначив, що рішення суду є законним, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник Біржі, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце судового засідання, до суду не з'явився.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що рішенням Ради від 18 травня 2011 року № 22-4/2011 (із змінами згідно рішення Ради від 26 вересня 2012 року № 21-13/2012) затверджено Програму приватизації об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Хмельницької області на 2011-2015 роки (далі - Програма приватизації), затверджено перелік об'єктів, які підлягають продажу на аукціоні, до якого включено майновий комплекс, і делеговано Біржі (за згодою) повноваження Ради на здійснення приватизації вказаних об'єктів комунальної власності.

Пунктом 1.5 Програми приватизації визначено, що органом приватизації є Рада.

16 жовтня 2012 року Рада та Біржа уклали договір № 127 про виконання делегованих повноважень з приватизації об'єктів, що перебувають у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Хмельницької області, за умовами якого Біржа за винагороду зобов'язалася надати Раді послуги з приватизації майна на конкурентних та інших засадах згідно з чинним законодавством України. При цьому сторони визначили, що з метою реалізації делегованих повноважень за цим договором вони укладають окремі договори про надання послуг з приватизації по кожному об'єкту.

За змістом п. 3.2 вказаного договору при необхідності уцінка майна проводиться відповідно до вимог чинного законодавства України. Якщо майно не продано на перших торгах, початкова ціна на це майно може бути зменшена Радою не більше як на 30 відсотків. Майно виставляється на повторні торги.

22 жовтня 2012 року між Радою та Біржею укладено договір № 145 про виконання делегованих повноважень з приватизації об'єктів, що перебувають у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Хмельницької області, згідно якого Біржа зобов'язалася надати Раді послуги з приватизації майнового комплексу шляхом його продажу на аукціоні згідно з чинним законодавством, цим договором і Програмою приватизації.

На підставі договору на проведення незалежної оцінки від 2 листопада 2012 року, укладеного між Радою, Біржею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Подільська незалежна оцінка» (далі - ТОВ «Подільська незалежна оцінка»), останнє виконало незалежну оцінку майнового комплексу.

Згідно висновку ТОВ «Подільська незалежна оцінка», затвердженого Радою, станом на 31 жовтня 2012 року ринкова вартість майнового комплексу з ПДВ склала 1 074 100 грн.

12 грудня 2012 року у зв'язку з відсутністю торгівельного попиту на майно аукціон з продажу майнового комплексу не відбувся.

У той же день Рада на підставі висновку постійно діючої комісії з питань власності, приватизації та інвестицій погодила зменшення початкової ціни продажу майнового комплексу на 30%.

9 січня 2013 року відбувся аукціон з продажу майна, на якому ОСОБА_4 придбав майновий комплекс за 751 870 грн. Результати аукціону з продажу майна були відображені у протоколі № 1, затвердженому Радою, на підставі якого 15 січня 2013 року Біржа, Рада та ОСОБА_4 уклали біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна (реєстраційний номер 0002).

30 квітня 2013 року між Територіальними громадами сіл, селищ, міст Хмельницької області в особі Ради, від імені якої діяла Біржа, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. (реєстраційний номер 460), за умовами якого ОСОБА_4 придбав майновий комплекс за 751 870 грн. Ці кошти ОСОБА_4 сплатив на розрахунковий рахунок продавця до укладення договору купівлі-продажу.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ч. 1 ст. 3 Закону України від 6 березня 1992 року № 2171-ХІІ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (далі - Закон № 2171-ХІІ) приватизація об'єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.

Продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності, є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами (ч. 1 ст. 4 Закону № 2171-ХІІ).

Як передбачено ч. 1 ст. 7 Закону № 2171-ХІІ, Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві Ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об'єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і піддягають: продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом; викупу.

З моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об'єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які, зокрема: встановлюють початкову ціну продажу об'єкта на аукціоні з урахуванням результатів оцінки об'єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; готують та публікують інформацію про об'єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації (ч. 1 ст. 8 Закону № 2171-ХІІ).

За змістом ч. 1 ст. 13 Закону № 2171-ХІІ продаж об'єктів малої приватизації на аукціоні полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував у ході торгів найвищу ціну.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 6 ст. 17 Закону № 2171-ХІІ аукціон проводиться відповідним органом приватизації або уповноваженою ним особою. Уповноважена особа діє відповідно до угоди з органом приватизації. Під час аукціону ведеться протокол, до якого заноситься початкова ціна об'єкта, пропозиції учасників аукціону, відомості про учасників аукціону, результат торгів (ціна продажу, відомості про фізичну або юридичну особу, яка одержала право на придбання об'єкта). Протокол підписується ліцитатором та покупцем (його представником), який одержав право на придбання об'єкта. Протокол у триденний термін надсилається відповідному органу приватизації та затверджується ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 2171-ХІІ право володіння, користування і розпорядження об'єктом приватизації переходить до покупця після сплати в повному обсязі ціни продажу об'єкта приватизації. У разі якщо об'єктом є нерухоме майно, право власності на нього переходить до покупця після державної реєстрації в установленому законом порядку права власності на придбаний об'єкт, яка здійснюється після сплати у повному обсязі ціни продажу об'єкта.

Право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна. Договір купівлі-продажу державного майна підлягає нотаріальному посвідченню та у випадках, передбачених законом, державній реєстрації (ч. 1 ст. 23 Закону № 2171-ХІІ).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 набув право власності на майновий комплекс у порядку приватизації невеликих державних підприємств (малої приватизації) шляхом купівлі вказаного нерухомого майна на аукціоні.

При цьому Рада як орган приватизації в установленому законом порядку включила майновий комплекс до переліку об'єктів, які перебувають у комунальній власності та підлягають продажу на аукціоні, прийняла рішення про приватизацію об'єкта та визначила його початкову вартість, здійснила продаж нерухомого майна на аукціоні (через уповноважену особу - Біржу) та уклала з покупцем нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу.

У свою чергу, ОСОБА_4 сплатив Раді повну ціну продажу майнового комплексу, прийняв об'єкт приватизації та зареєстрував своє право власності на нього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Частинами 1 і 2 статті 191 ЦК України встановлено, що підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 2 Закону № 2171-ХІІ об'єктами малої приватизації є єдині майнові комплекси держаних підприємств та їх структурних підрозділів, які можуть бути виділені в самостійні суб'єкти господарювання - юридичні особи (у тому числі ті, що передані в оренду, перебувають у процесі реструктуризації), на яких середньооблікова чисельність працюючих за звітний (фінансовий) рік не перевищує 100 осіб, а обсяг валового доходу від реалізації продукції (робіт, послуг) за такий період не перевищує 70 мільйонів гривень та/або вартості майна яких недостатньо для формування статутного капіталу акціонерного товариства, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані (група А).

Матеріали приватизації майнового комплексу Славутського паливного складу Комунального підприємства «Облпаливо» (т. 2 а.с. 29-151) свідчать про те, що цей об'єкт включав приміщення адмінбудинку площею 66,4 кв.м., приміщення гаражів площею 182,5 кв.м., стрілочний перевід, естакаду довжиною 73 м.п., під'їзну залізничну колію довжиною 211 м.п., майданчик з твердим покриттям площею 10 100 кв.м., благоустрій (асфальт) площею 200 кв.м. Указані складові є невід'ємними частинами єдиного майнового комплексу.

Саме у такому складі об'єкт був підготовлений Радою до приватизації, виставлений на аукціон і проданий ОСОБА_4, а тому посилання Прокурора на те, що стрілочний перевід та естакада довжиною 73 м.п. не включалися до переліку об'єктів комунальної власності, які підлягали приватизації, не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 2171-ХІІ ціна продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об'єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон № 2658-ІІІ) оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. Проведення оцінки є обов'язковим, зокрема у випадку приватизації майна, що є у комунальній власності.

Статтею 8 Закону № 2658-ІІІ встановлені обмеження щодо проведення оцінки майна, тобто випадки, коли проведення суб'єктами оціночної діяльності - суб'єктами господарювання оцінки майна не допускається.

Із ч. 4 ст. 8 Закону № 2658-ІІІ слідує, що оцінка майна у випадках її обов'язкового проведення, зазначених у статті 7 цього Закону, виконана суб'єктами, які не є суб'єктами оціночної діяльності, визнається недійсною.

Постановою Кабінету міністрів України від 10 грудня 2003 року № 1891 затверджено Методику оцінки майна (далі - Методика), яка застосовується для оцінки майна у випадку приватизації.

В силу п. 8 Методики з метою визначення вартості цілісних майнових комплексів, що підлягають приватизації, на підготовчому етапі здійснюється відбір державним органом приватизації на конкурсних засадах суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який буде проводити незалежну оцінку у разі прийняття рішення про її проведення, та укладення з ним договору на проведення оцінки майна у строк, що не перевищує 20 календарних днів від дати інвентаризації.

Як передбачено статтею 10 Закону № 2658-ІІІ, оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

При цьому, якщо законодавством передбачена обов'язковість проведення незалежної оцінки майна, органи державної влади та органи місцевого самоврядування виступають замовниками проведення такої оцінки майна шляхом укладення договорів з суб'єктами оціночної діяльності - суб'єктами господарювання, визначеними на конкурсних засадах у порядку, встановленому законодавством.

Під час укладання органами державної влади та органами місцевого самоврядування договорів на проведення оцінки майна застосовуються обмеження, зазначені в статті 8 цього Закону. Не допускається встановлення інших обмежень щодо участі суб'єктів оціночної діяльності в проведенні оцінки майна, крім тих, що визначені умовами конкурсного відбору відповідно до законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 12 Закону № 2658-ІІІ звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що Радою був проведений конкурс для визначення переможця на право проведення експертної оцінки майна об'єктів спільної власності територіальних громад області.

Відповідно до протоколу № 2 від 10 лютого 2011 року (т. 1 а.с. 26) переможцями цього конкурсу стали фізична особа - підприємець ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю «Експерт» і Хмельницька обласна товарна біржа.

Разом із тим, на підставі договору на проведення незалежної оцінки від 2 листопада 2012 року (т. 1 а.с. 30) оцінку майнового комплексу виконало інший суб'єкт оціночної діяльності - ТОВ «Подільська незалежна оцінка», яке склало звіт про оцінку об'єкта приватизації від 31 жовтня 2012 року (т. 2 а.с. 65-134).

Цей звіт відповідає Методиці та затверджений Радою як органом приватизації.

Отже твердження прокурора, що продаж майнового комплексу на аукціоні відбувся без належного висновку про оцінку майна та достовірної початкової ціни об'єкта приватизації, є необґрунтованими.

Після того, як перші торги не відбулися, Рада зменшила початкову ціну майнового комплексу на 30%, після чого майно було виставлено на повторні торги.

Вказані дії Ради відповідали її повноваженням органу приватизації, що визначені у Програмі приватизації (т. 2 а.с. 30-37).

Чинне законодавство, в тому числі норми Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», не передбачають, що питання уцінки майна, нереалізованого на аукціоні в порядку приватизації, має вирішуватися виключно на пленарному засіданні Ради.

Отже доводи Прокурора про такий порядок вирішення цього питання не ґрунтується на законі.

Статтею 15 Закону № 2171-ХІІ визначено обсяг інформації про об'єкти, що підлягають продажу на аукціоні та за конкурсом.

В силу ч. 1 ст. 8 Закону № 2171-ХІІ орган приватизації зобов'язаний був у порядку підготовки об'єкта малої приватизації до продажу опублікувати відомості про нього у засобах масової інформації.

Натомість, у матеріалах справи відсутні докази про те, що Рада або Біржа публікувати інформацію про прилюдні торги з продажу майнового комплексу, які відбулися 9 січня 2013 року.

Частиною 1 статті 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ст. 20 Закону № 2171-ХІІ аукціон, конкурс може бути припинено і об'єкт знімається з торгів, конкурсного відбору на вимогу будь-кого з його учасників або органу приватизації у випадках, коли: не виконано вимог щодо змісту інформації, передбаченої статтею 15 цього Закону, та терміну її опублікування; об'єкт включено до відповідного переліку об'єктів, що підлягають приватизації, з порушенням чинного законодавства; покупець не визнається як такий згідно з законодавством про приватизацію; істотно порушувались інші правила оголошення та проведення аукціону, конкурсу, передбачені цим Законом.

Зазначені порушення можуть бути підставою для визнання судом недійсним угод, укладених на аукціоні, конкурсі. Заява про визнання угод недійсними подається будь-ким з учасників аукціону, конкурсу або органом приватизації у місячний строк з дати проведення аукціону, завершення конкурсу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як з'ясовано судом, при підготовці майнового комплексу до приватизації його оцінка проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, який не пройшов відповідного конкурсного відбору, однак, відносно якого були відсутні обмеження щодо проведення оцінки майна. Крім того, орган приватизації не дотримався процедури реалізації майна, зокрема щодо поширення інформації про його продаж на аукціоні.

Матеріали справи не містять достатніх та об'єктивних доказів про те, що вказана неправильність призвела до порушення прав і законних інтересів держави в особі Ради як органу приватизації, на захист яких Прокурор звернувся з позовом до суду.

Після роз'яснення апеляційним судом сторонам права на вчинення процесуальних дій (ч. 4 ст. 10 ЦПК України) Прокурор і Рада не надали суду таких доказів.

Отже висновки суду першої інстанції про безпідставність і необґрунтованість позову Прокурора є правильними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Також рішення суду першої інстанції відповідає положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Прокурор звернувся до суду з позовом, у якому фактично висунуто вимогу про припинення права власності ОСОБА_4 на майновий комплекс.

Матеріали справи не містять достатніх даних про те, що таке втручання держави у право особи на мирне володіння майном є законним і виправданим. Крім того, задоволення позову Прокурора призведе до безповоротної та некомпенсованої втрати ОСОБА_4 майна, що, у свою чергу, порушить справедливу рівновагу (баланс) між інтересами держави, пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка страждає від цього втручання.

Рішення суду відповідає вимогам закону, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Позов Прокурора не може бути задоволений із-за безпідставності та необґрунтованості вимог, а тому суд першої інстанції помилково послався на сплив строку звернення Прокурора до суду як підставу для відмови у позові. Також суд безпідставно дійшов висновку, що Прокурором неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

Ці висновки суду не вплинули на правильність вирішення спору, тому в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України рішення суду першої інстанції не може бути скасовано з формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Хмельницької області відхилити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 1 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Н.О. Федорова

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Маршал І.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 47