АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

30 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року про залишення позову без розгляду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним в частині договору факторингу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»), Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання Договору факторингу № 1 від 12.12.2011, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» недійсним в частині, що стосується її прав та обов'язків з підстав невідповідності договору Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, та застосування до оспорюваного договору наслідків недійсності правочину, які встановлені ст. 236 ЦК України.

20 травня 2016 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції додаткове письмове обґрунтування своїх позовних вимог та просила визнати Договір факторингу № 1 від 12.12.2011, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект», недійсним в частині відступлення права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.08.2008, укладеного між фізичною особою ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», з підстав недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України та п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009, в частині відступлення права грошової вимоги за договором факторингу боржників-фізичних осіб.

05 липня 2016 року представником позивача подано до Подільського районного суду м. Києва додаткове письмове обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1

Також позивачка ОСОБА_1, діючи через свого представника, 20 вересня 2016 року подала заяву про збільшення позовних вимог та 13 жовтня 2016 року - заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначила, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду щодо належного повідомлення позивача у справі про судове засідання, призначене на 23.01.2017 не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим у суду були відсутні підстави для залишення позову без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

За наведених обставин, просила скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - Люта В.В. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила її відхилити

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» - Ткаченко О.В. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу залишити без змін.

Позивачка, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Надіслала на адресу суду клопотання, в якому апеляційну скаргу підтримала та просила розглянути справу без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення представників відповідачів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено судове засідання на 09.02.2016, про що повідомлено сторони.

Судові засідання 09.02.2016, 01.03.2016, 29.03.2016, 20.04.2016, 20.05.2016, 07.06.2016, 07.07.2016, 26.07.2016, 20.09.2016, 13.10.2016, 16.11.2016, 23.11.2016, 14.12.2016 неодноразово було відкладено за клопотаннями позивача, в тому числі у зв'язку з уточненням позовних вимог позивачем.

Судом встановлено, що позивачка 23 січня 2017 року у призначене судом засідання не з'явилася та явку свого представника не забезпечила, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до ч. 6 ст. 74 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку суду про належне повідомлення позивача спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, а саме телефонограмою, яка була прийнята представником позивачки ОСОБА_2, яка наявна в матеріалах справи та відповідає вимогам передбаченим ст. 75 ЦК України (т. 2, а.с. 104)

Таке повідомлення є належним та забезпечує додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. При цьому саме держави - учасниці Ради Європи зобов'язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання цих положень.

Крім того про належне повідомлення про судове засідання призначене на 23 січня 2017 року свідчить клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, призначеного на цей день.

У зв'язку з неявкою в судове засідання позивача та для забезпечення його належного повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 17.02.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Як встановлено судом позивачка 17.02.2017 повторно не з'явилася в судове засідання, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Встановлені судом обставини підтверджуються зворотним поштовим повідомленням про отримання ОСОБА_1 судової повістки (т. 2, а.с. 124). Позивач причини неявки суду не повідомила та заяву про розгляд справи у її відсутність до суду не направляла.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про повторну неявку позивача в судове засідання.

Згідно положень ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання, повідомленого належним чином, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду.

Оскільки судом вжито всіх можливих заходів щодо повідомлення позивача про час, дату та місце розгляду справи та такі дії з об'єктивних непереборних причин не мали позитивного наслідку, оскільки позивач фактично самоусунувся від виконання процесуальних обов'язків, діяв через свого представника, який неодноразово не прибував в судові засідання, від позивача не надходило заяв про розгляд справи за її відсутності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконної відмови суду в задоволенні заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв'язку.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що неодноразові клопотання позивачки про відкладення розгляду справи свідчать про зловживання позивача своїми правами, що призводило до розгляду справи з порушенням розумних строків, колегія суддів вважає, що клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв'язку розглянуто судом з дотриманням положень процесуального законодавства. Більш того, у разі, якщо особа, яка бере участь у справі не згодна з такою ухвалою вона може включити свої заперечення на ухвалу суду до апеляційної скарги на рішення суду, яким закінчено розгляд справи по суті, а ухвала суду про залишення позову без розгляду не є рішенням, яким закінчено розгляд справи по суті.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів справи також вбачається, що у травні 2012 року ОСОБА_1 зверталася до Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до відділення № 204 АКІБ «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В., ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки недійсним та визнання недійсним договору факторингу № 1, посвідченого 12.12.2011 (т. 1, а.с. 121). Ухвалою Центрально-Міського районного суду КривогоРогу Дніпропетровської області від 27.04.2016 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Окрім цього з ухвали Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.08.2013 також вбачається, що в провадженні Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, у якій ОСОБА_1 заявила зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним та за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» про визнання договору поруки недійсним.

З огляду на викладене, судова колегія вважає правильними посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також безпосередньо на рішення Європейського суду з прав людини від 10.07.1984 у справі «Гінчо проти Португалії», в якому Суд зробив висновок, що держави - учасниці Ради Європи зобов'язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Окрім того, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, залишення судом першої інстанції заяви без розгляду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

За встановлених судом першої інстанції обставин, коли позивачка належним чином повідомлена повторно не з'явилася в судове засідання і від неї не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, колегія суддів вважає правильним, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Зміст оскаржуваної ухвали не дає жодних підстав для висновку про те, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

В порядку ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право, зокрема, постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 758/10036/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4930/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Васильченко О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.