Справа №265/6228/17
Провадження №2/265/1643/17
20 грудня 2017 року місто Маріуполь
Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Щербіна А.В.,
за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нерухомого майна,, -
08 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нерухомого майна. В обгрунтування позову зокрема зазначила, що згідно договору дарування №2-1163 від 28.08.1991 року та договору дарування № 1-949 від 25.02.1992 року, засвідчених державними нотаріусами Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори, їй - ОСОБА_1 належить 1/2 і 1/6 частина житлового будинку №44 з відповідними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці, площею 432 кв.м, відповідно.
14 серпня 1995 року, вона придбала у ОСОБА_2 ще 2/6 частини домоволодіння №44. Відповідний договір купівлі-продажу був зареєстрований на Маріупольської універсальної товарної біржі. Власником частини домоволодіння вона стала на підставі біржового контракту №4703.
Вказувала, що частина домоволодіння була придбана у Відповідача, всі умови по договору купівлі-продажу (біржовому контракту) сторонами виконані в повному обсязі, а у неї виникло право власності на цю частину і претензії з моменту підписання і по цей час у сторін відсутні.
В подальшому, при зверненні до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради їй повідомили, що на сьогоднішній день, біржовий контракт не входить до переліку документів, які підлягають державної реєстрації.
З метою відчуження домоволодіння №44, вона звернулася до приватного нотаріуса для реєстрації біржового контракту і подальшого посвідчення договору купівлі-продажу, але постановою від 03.07.2017 року №337/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки що договір укладений на Маріупольської універсальній товарній біржі, не відповідає вимогам діючого в той період законодавства, а саме змістом ст.227 ЦК УРСР. При оформленні договору купівлі-продажу в 1995 році не було дотримано вимоги закону про нотаріальну форму договору.
Таким чином, вона зараз не може розпорядитися своїм нерухомим майном - домоволодіння №44.
Посилаючись, зокрема на ст.ст.15, 16, 316, 319, 321, 391, 392, 657 ЦК Украины, просила суд визнати за нею, ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1) право власності на нерухоме майно, а саме на 2/6 частки житлового будинку №44 з відповідними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_2.
В судове засідання ОСОБА_1 не з'явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, оскільки в силу ч.5 ст.130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Представник позивача - адвокат Темір І.В., що діє на підставі договору, в судове засідання також не з'явився, подав до суду заяву по розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримував у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач ОСОБА_2 викликався в судове засідання за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації загальнодержавного розповсюдження, проте в судове засідання не з'явився та про причини своєї неявки суд не повідомив.
Таким чином, враховуючи вимоги розумних строків розгляду цивільної справи в суді, а також інтереси не тільки відповідача, а й позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що 14.08.1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на Маріупольській універсальній товарній біржі було укладено біржовий контракт №4703 (договір купівлі - продажу).
Відповідно до вказаного договору купівлі - продажу, відповідач ОСОБА_2 зобов'язався передати у власність, а ОСОБА_1 оплатити та прийняти у власність 2/6 частини домоволодіння №44. Згідно з п.1.8. розрахунок за договором було проведено до його укладання.
Вирішуючи цю справу по суті, суд перш за все виходить з принципу дії закону у часі, передбаченого зокрема ст.5 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), а саме: акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
На момент укладання спірного договору купівлі - продажу (біржового контракту №4703) від 14.08.1995 року, майнові і пов'язані з ними особисті немайнові відносини громадян регулювалися Цивільним кодексом Української РСР 1963 року (надалі - ЦК 1963 року).
Стаття 225 ЦК 1963 року передбачала, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.
Відповідно до ст.128 ЦК 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Відповідно до ст.227 ЦК 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен був бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору.
10.12.1991 року набрав чинності Закон України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року. Відповідно до змісту постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року №1957-ХІІ, законодавчі акти України повинні були бути приведені у відповідність із Законом України «Про товарну біржу».
При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання договору купівлі - продажу №1351 від 15.11.1999 року) передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Частина 1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання спірного договору) визначала, що біржовою операцією визнавалася угода, що відповідала сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
Склад осіб та зміст укладеного договору купівлі - продажу (біржового контракту №4703) від 14.08.1995 року (продавцем був ОСОБА_2 - власник 2/6 частини домоволодіння №44; предметом договору була купівля - продаж нерухомого майна; договір було укладено через брокерів біржі; договір зареєстровано на біржі 14.08.1995 року) на думку суду, відповідає вимогам, передбаченим ст.225 ЦК 1963 року та ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання договору).
У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що біржова угода у вигляді договору купівлі - продажу (біржового контракту №4703) від 14.08.1995 року між сторонами була укладена з дотриманням форми, передбаченої законодавством, яке діяло на той час. А отже у ОСОБА_1, як покупця за вказаним договором, належним чином виникло право власності на 2/6 частини домоволодіння №44.
Доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду або підтверджували право власності за спірну квартиру за іншими особами суду не надано. Крім того, у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №97323837 від 14.09.2017 року щодо об'єкта нерухомого майна - будинку АДРЕСА_2 відомості про власників відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У позовній заяві позивач стверджує, що вона не може належним чином реалізувати своє право власності на домоволодіння №44, а саме розпорядитися ним на власний розсуд.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема й визнання права.
Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є обгрутнованими та підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 13, 76, 81, 89, 259, 264, 265, 273, 280 - 283, 289 ЦПК України, ст.ст.5, 16, 372, 392 ЦК України, суд
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нерухомого майна - задовольнити.
2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/6 частини нерухомого майно, а саме: жилий будинок №44, з відповідними до нього господарськими прибудовами та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.
3. Позивач: ОСОБА_1; АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.
Відповідач: ОСОБА_2; АДРЕСА_1; паспорт: НОМЕР_2.
4. Це рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
5. Це рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Апеляційного суду Донецької області до або через відповідний суд. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя А.В. Щербіна