"03" жовтня 2017 р. м. Чернівці
судді Яремка В.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Кіцманської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з матірю та стягнення аліментів, за апеляційною ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2017 року
За наслідками апеляційного розгляду справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вважаю зазначене рішення апеляційного суду помилковим.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що дитина тривалий час проживає з батьком ОСОБА_1, а мати не має постійного місця проживання, проживає в найманій квартирі, ОСОБА_2 не довела, що батько умисно розлучив її з дитиною, оскільки з серпня 2016 року вона проживає окремо і до грудня 2016 року дитину не відвідувала.
Суд при цьому вказав, що враховує виключно інтереси дитини.
Колегія суддів погодилася з таким висновком, додатково зазначивши, що на час апеляційного розгляду справи мати дитини не працює, постійним місцем проживання дитини з моменту народження є місце проживання батька ОСОБА_1, за цим місцем проживання дитина відвідує дошкільний навчальний заклад, визначення місця проживання дитини з матірю на час ухвалення рішення може завдати шкоди дитині, оскільки між батьком та дитиною наявний тісніший контакт, ніж з матірю, яка відвідує дитину тільки у вихідні дні, певний час не відвідувала взагалі, позов про визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 подала тільки після звернення ОСОБА_1 про стягнення з неї аліментів на дитину і судом не встановлено обставин, що перешкоджали ОСОБА_2 до цього вирішити спір з ОСОБА_1 щодо місця проживання дитини.
Апеляційний суд також з посиланням на норми матеріального права зазначив, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, а у разі виникнення інших обставин, бажання самої дитини після досягнення певного віку, місце її проживання може бути згодом визначено і з матірю.
З таким висновком суду апеляційної інстанції не погоджуюся.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.
У справі, встановлено, що на час розгляду справи в суді першої інстанції мати дитини ОСОБА_2 має постійне місце праці, наймане та особисте житло, джерела існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.
Орган опіки та піклування, який ретельно вивчав питання визначення місця проживання дитини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що місце проживання дитини слід визначити з матірю.
Твердження апеляційного суду про те, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим зроблено без належної аргументації.
Апеляційний суд зазначив, що постійним місцем проживання дитини з моменту народження є місце проживання батька ОСОБА_1, за цим місцем проживання дитина відвідує дошкільний навчальний заклад.
Проте такі аргументи не можуть бути підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини з матірю.
Як встановлено у справі ОСОБА_2 проживає у м. Снятин, що територіально близько до с. Оршівці, де знаходиться дошкільний навчальний заклад, а тому дитина продовжуватиме відвідувати його.
У справі відсутні докази того, що визначення місця проживання дитини з матірю на час ухвалення рішення може завдати шкоди дитині, тому відповідний висновок апеляційного суду з цього питання є необґрунтованим.
Висновок про те, що між батьком та дитиною наявний тісніший контакт, ніж з матірю, оскільки мати відвідує дитину тільки у вихідні дні зроблено без урахування того, що батько дитини після розірвання шлюбу фактично в односторонньому порядку визначив місце проживання дитини біля нього.
Не може бути підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини з матірю той факт, що позов про визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 подала тільки після звернення ОСОБА_1 про стягнення з неї аліментів на дитину.
З пояснень ОСОБА_2, матеріалів справи вбачається, що це питання вона піднімали як при поданні позову про розірвання шлюбу так і попереднього позову про стягнення аліментів.
Ні суд першої ні суд апеляційної інстанції не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю, а посилання на практику Європейського суду з прав людини є неконкретним.
Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не навели мотивів відступу від правової позиції Верховного Суду України у справах № 6-2445цс16, 6-564цс1, згідно якої малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.
Апеляційний суд також не звернув уваги, що ОСОБА_1 не заявляв позову про визначення місця проживання дитини з ним, а тому відмовивши у позові ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, спір з приводу цього фактично залишився не вирішеним.
Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 апеляційний суд мав підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Суддя В.В. Яремко