Справа № 310/1589/17
РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2017 року Бердянський міськрайонний суд

Запорізької області

в складі: головуючого - судді Крамаренка А.І.

при секретарі Корнієнко Н.І.

за участі: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4, представника третьої особи - ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка дії в інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особи: ОСОБА_4, виконавчий комітет Бердянської міської ради, Орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою №59 в будинку №5 по вул. Руденко в м. Бердянську Запорізької області.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить зазначена вище квартира. 30.06.2012 року її син, ОСОБА_4, уклав шлюб з ОСОБА_3 23.12.2012 року у них народилася донька ОСОБА_6, яка згодом була зареєстрована в її квартирі.

Подружнє життя її сина не склалося, у звязку з чим у серпні 2013 року ОСОБА_3, зібравши свої речі, переїхала до своєї матері разом із малолітньою дитиною, де й проживає до теперішнього часу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Додатково зазначили, що наявність зареєстрованої малолітньої дитини є перешкодою для продажу квартири та оформлення субсидії.

ОСОБА_3 в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Пояснила, що залишила спірну квартиру через погрози чоловіка фізичною розправою. До теперішнього часу в квартирі залишаються її речі та речі дитини. Іншого житла ні вона, ні дитина не мають. На наступний день, як її вигнали з квартири на вхідних дверях змінили замок. Окрім того, на даний час квартира здається в оренду стороннім особам.

ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги. Пояснив, що заперечення ОСОБА_3 не відповідають дійсності. Проте, деякі речі останньої залишилися в квартирі.

Представник органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради за довіреністю ОСОБА_5 просила в інтересах малолітньої дитини відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що дитина не відповідає за дії своїх батьків. Однак батько в даному випадку не захищає права своєї дитини. Реєстрація малолітньої дитини в квартирі не є перешкодою для оформлення субсидії.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є сусідкою позивача. З 2013 року по 2013 рік в квартирі проживали ОСОБА_8, ОСОБА_4 з дитиною. Приблизно в 2013 році ОСОБА_3 з дитиною переїхала. Через деякий час ОСОБА_3 приїздила та забирала свої речі, стукала в двері. На даний час в спірній квартирі мешкають квартиранти.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона також є сусідкою позивача ОСОБА_1 Близько трьох років ОСОБА_4 не проживає з ОСОБА_3 Дитина переїхала з матірю. Зараз в квартирі мешкає інша дівчина.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13.10.2007 року.

Згідно довідки КП «Житлосервіс-2А» Бердянської міської ради від 14.03.2017 року у вказаній вище квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. №6-57цс11).

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до пояснень сторін, малолітня ОСОБА_3 була зареєстрована в квартирі за місцем реєстрації свого батька ОСОБА_4, тобто як член сімї власника.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підстави для визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України, а саме відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до пояснень сторін, наданих письмових доказів, опитаних в судовому засіданні свідків, суд вважає не доведеним, що малолітня ОСОБА_6 з серпня 2013 року не проживає без поважних причин в квартирі, яка належить позивачу на праві власності.

Навпаки, опитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт здачі спірної квартири в оренду іншій особі. ОСОБА_4 в судовому засіданні також не заперечував факт наявності в квартирі речей ОСОБА_3

Доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_3, ОСОБА_6 іншого житла суду не подано.

Окрім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набрала чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» міститься визначення окремих термінів, які вживаються у цьому Законі. Зокрема, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно зі статтею 2 цього Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в України, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, затверджений Наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077. У відповідності до вказаного Порядку неповнолітні діти реєструються за місцем проживання одного з батьків.

З урахуванням викладеного, зібраних та досліджених по справі доказів, встановлених обставин, суд вважає, що позивач не довів наявність передбачених ч. 2 ст. 405 ЖУ України підстав для визнання малолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-61, 212 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено через суд першої інстанції до апеляційного суду Запорізької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.І. Крамаренко