У х в а л а

іменем україни

29 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

ІваненкоЮ.Г.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Рантье» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Рантьє» (далі - TOB «ФК «Рантьє») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 19 лютого 2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № L01.188.34152, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 42 068 грн зі сплатою 10 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Станом на 31 грудня 2015 року ОСОБА_4 не повернула банку отриманий кредит у встановлений термін та не сплатила нараховані проценти та комісію на загальну суму 50 757,49 грн.

31 грудня 2015 року між TOB «ФК «Рантьє» та ПАТ «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 31/12-2, за яким банк відступив TOB «ФК «Рантьє», а товариство набуло право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором.

А тому, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 50 757,49 грн та судові витрати.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь TOB «ФК «Рантьє» заборгованість за кредитним договором від 19 лютого 2015 року № L01.188.34152 у загальному розмірі 50 757,49 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 19 лютого 2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № L01.188.34152, за умовами яког банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 42 068 грн, у тому числі й витрати на страховий платіж, а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути кредит разом з процентним згідно з умовами договору.

Відповідно до умов договору, банк надав кредит строком на 96 місяців, за користування кредитом ОСОБА_4 повинна сплачувати проценти за ставко 10 % річних від неповернутої суми кредиту.

Розділом 3 вказаного договору визначено, що ОСОБА_5 зобов'язується повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу банку у випадках, передбачених п. 4.2.3 цьої договору.

Відповідно до п. 4.2.3 кредитного договору від 19 лютого 2015 року банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговувані кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а позичальник зобов'язаний на вимої банку достроково виконати вказані грошові зобов'язання у випадках, зокрема, якщо позичальник порушив терміни сплати щомісячних платежів більш, ніж на 1 календарний місяць, невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якої іншої умої цього договору.

Згідно із п. 5.7 договору № L01.188.34152 вимога про дострокове погашені заборгованості за цим договором направляється позичальнику в письмовій формі і підлягає виконанню ним в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримані вимоги.

ПАТ «Ідея Банк» належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором від 19 лютого 2015 року, надавши ОСОБА_5 кредит у сумі 42 068 грн.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Однак взяті на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконувала, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у сумі 50 757,49 грн, яка складається з наступного: 39 086,81 грн - основний борг, 2 981,19 грн - прострочений борг, 8 574,23 грн прострочені проценти, 115,26 грн - строкові проценти.

Також судами встановлено, що право вимоги за договірним зобов'язанням, а саме кредитним договором від 19 лютого 2015 року № L01.188.34152 перейшло до ТОВ «ФК «Рантьє» на підстав договору факторингу від 19 грудня 2015 року, акта прийому-передачі прав вимоги від 31 грудня 2015 року № 31/12-2.

ТОВ «ФК «Рантье» було направлено на адресу ОСОБА_4 повідомлення про зміну кредитора з ПАТ «Ідея Банк» на ТОВ «ФК «Рантье», а також про наявну заборгованість у розмірі 50 757,49 грн, яку відповідачу необхідно погасити.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1080 ЦК України визначено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Положеннями ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

Матеріали справи не містять доказів того, що боржник сплачував заборгованість за кредитним договором старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, тому доводи касаційної скарги про те, що вона не отримувала повідомлення про зміну кредитора, а тому має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні є необґрунтованими, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Отже ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Рантьє», суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідач перебувалау договірних відносинах з ПАТ «Ідея Банк», яке відступило своє право вимоги ТОВ «ФК «Рантьє», проте взятих на себе зобов'язая належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В. Маляренко