АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Дніпро

16 травня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л.,Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання права власності /а.с.5-9/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено /а.с.119-122/.

В апеляційній скарзі позивачі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позові вимоги повністю посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 125-128/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 грудня 1997 року ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 /а.с. 78/.

Крім належної відповідачу частини квартири, згідно із заповітом, складеним 18 січня 2002 року, ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_5 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться по вул. Садовій 1 у с. Ненаситець Синельниківського району Дніпропетровської області /а.с. 57/.

Відповідно до довідки № 2, наданої заступником правління ОСББ «Восход» від 14 січня 2016 року, за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані та проживають: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5; також у даному помешканні фактично проживають дружина відповідача ОСОБА_7 та їх неповнолітні діти - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 61/.

За положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права власності.

Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливий за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та обєкта, який є спільним майном.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для припинення права на частку у спільному майні, що передбачені ст. 365 ЦК України, а саме, що іншого житла відповідач не має, коштів, які можуть бути одержані в якості компенсації за частку для придбання іншого житла не вистачає, належних доказів неможливості спільного володіння і користування квартирою позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в якості підстав для припинення права ОСОБА_5 на частку у праві спільної часткової власності - квартири АДРЕСА_3 навели наступні: частка відповідача є незначною і не може бути виділена у натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, наявність у відповідача іншого житлового приміщення.

Окрім цього, у звязку з предявленням позову про припинення права власності, позивачі виконали й умову попереднього внесення на депозитний рахунок суду компенсації вартості частки у квартирі, що належить відповідачу, сплативши 244365,00 грн. /а.с. 4/.

Однак, позивачами не надано належних та допустимих доказів спільного володіння і користування спільною квартирою, що є їх процесуальним обовязком.

Недоведеними залишаються і доводи апелянтів стосовно того, що припинення права власності відповідача на частку в спірній квартирі не завдасть істотної шкоди інтересам як співвласника, так і членам його сім'ї.

За нормами ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї, а норми ст. 364 ЦК України не зобовязують іншого співвласника на виплату грошової компенсації частки іншого співвласника. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Крім того, використання одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, є неприпустимим згідно до вимог норм ч.5 ст.319 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки сама по собі наявність однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, за умови встановлення, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім'ї, не може бути підставою для задоволення позову.

При цьому, доводи апеляційної скарги позивачів про наявність у відповідача іншого місця проживання не можуть свідчити про відсутність завдання істотної шкоди його інтересам у випадку припинення його права власності на частку у спірній квартирі.

Суд повно та всебічно встановив обставини справи, дав оцінку доказам відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Зі змісту апеляційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_10