Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

Суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 МКБ» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 МКБ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 МКБ» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 червня 2017 року в задоволенні позову ПАТ "ОСОБА_1 МКБ" до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості в сумі 49600,83 доларів США (сорок дев'ять тисяч шістсот доларів США 83 центи) - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ "ОСОБА_1 МКБ" про визнання недійсним кредитного договору №К/07-66/Ф/КД від 24 липня 2009 року задоволено. Визнано недійсним кредитний договір №К/07-66/Ф/КД від 24 липня 2009 року, укладеного між ПАТ " ОСОБА_1 МКБ" і ОСОБА_2, з моменту його вчинення.

Стягнуто з ПАТ " ОСОБА_1 МКБ" на користь ОСОБА_2 витрати в сумі 13240,00 грн. сплачених за експертизу №9811.

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник ПАТ «ОСОБА_1 МКБ» вказує на його незаконність, оскільки судом не враховано, що ст. 230 ЦК України встановлено вичерпний перелік обставин, які мають істотне значення при визнанні правочину недійсним, серед яких відсутня така обставина як неправильне уявлення сторони договору про будь-які умови спірного кредитного договору.

Судом залишено поза увагою, що ОСОБА_3 не надано будь-яких доказів введення його в оману позивачем щодо умов кредитного договору, зокрема щодо цільового призначення кредиту та про відступлення прав та обовязків кредитором іншим особам. Вказує, що позичальник знав, що цільовим призначенням кредиту є «фінансування будівництва житлової нерухомості з метою набуття у власність обєкту нерухомості, а саме квартири № 241 по вул. Лохвицька в м. Києві. Зазначає, що таке право власності відповідач набув однак на інший обєкт про що сторони узгодили.

Судом не враховано, що ОСОБА_1 надавши відповідачу кредитні кошти не мав можливості визначати напрямки використання кредитних коштів з поточного рахунку позичальника, а всі дії щодо розпорядження коштами на поточному рахунку та його готівковими коштами, а також проведення розрахунків зо договором відступлення проводились самим відповідачем та з участю його представника. ОСОБА_4

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «ОСОБА_1 МКБ» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд виходив з того, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, а сам договір укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, ПАТ «ОСОБА_1 МКБ» допущено істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте вказані вимоги закону судом першої інстанції виконанні не були.

Із матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2009 року між ВАТ «ОСОБА_1 МКБ» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № К/07-66/Ф/КД.

Пунктом 1.1. кредитного договору передбачено, що за умови виконання п.3.1. цього Договору банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 47300,00 (сорок сім тисяч триста) доларів США терміном з 24 липня 2009 р. по 24 липня 2014 р. шляхом перерахування суми кредиту на поточний рахунок для обслуговування кредиту №0130 в ВАТ«ОСОБА_1 МКБ» із щомісячною сплатою процентів за коритування кредитом відповідно до п.2.5 цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору цільове призначення кредиту: Фінансування будівництва житлової нерухомості з метою набуття у власність обєкту нерухомості, а саме квартири № 241 (двісті сорок один), кількість кімнат 1 (одна), розташована на 12 (дванадцятому поверсі) секції 3 (три) обєкта будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, розташованого по вулиці Лохвицька у Дніпропетровському районі м. Києва (1 черга), кадастровий номер земельної ділянки :66:248:0025, загальною площею 53,39 (пятдесят три цілих тридцять девятих сотих) кв.м. на підставі Договору про участь у ФФБ № 92/І-Е від 09 жовтня 2006 р., укладеного між Позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "УКО-капітал", ідентифікаційних код в та Договору № 92 М/І-Е від 24 липня 2009 р. про відступлення прав та переведення обовязків за Договором № 92/І-Е від 9 жовтня 2006 року про участь у ФФБ, укладеного між Позичальником, Управителем та громадянкою ОСОБА_5.

Згідно п.1.3 момент виникнення права на отримання позичальником кредиту настає після виконання наступних умов зокрема: укладення Догору про участь у фонді фінансування будівництва та договору уступки майнових прав з усіма додатками.

Для набуття у власність квартири та на виконання умов п.1.3 кредитного договору позичальник ОСОБА_6 24 липня 2009 року уклав з управителем ТзОВ «УКО-Капітал» та попереднім довірителем ОСОБА_5 договір №В92/І-Е про відступлення прав та переведення обовязків за Договором №92/І-Е від 09 жовтня 2006 року про участь у ФФБ відповідно до умов якого попередній Довіритель (ОСОБА_5О.), за згодою управителя (ТзОВ «УКО-Капітал»), передає, а новий Довіритель (ОСОБА_2А.) приймає на себе усі права та обовязки, що належать попередньому довірителю за договором про участь у ФФБ та Договором про відступлення майнових прав, що укладені між управителем та попереднім довірителем. Підписанням цього договору управитель надає новому довірителю свою згоду на передачу попереднім довірителем своїх прав та обовязків по договору про участь у ФФБ новому довірителю.(т.1 а.с.113)

Відповідно до договору про відступлення майнових прав від 24 липня 2009 року ОСОБА_3- попередній довіритель, передав новому довірителю - ВАТ«ОСОБА_1 МКБ» свої майнові права на об'єкт інвестування визначений у п.1.9 Договору про участь у фонді фінансування будівництва №92/І-Е від 09 жовтня 2006 року (а.с. 177 т.2).

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 24 липня 2009 року №К/07-66/Ф/КД, між позивачем та відповідачем було укладено Договір іпотеки від 27 серпня 2009 року за реєстровим номером №3858. Відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку позивача квартиру, яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому та майнові права на цю квартиру.

Ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України визначено,що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до Меморіального ордеру №806798 від 24 липня 2009 року ВАТ «ОСОБА_1 МКБ» надав кредитні кошти на поточний рахунок №0130 позичальника ОСОБА_2 (а.с.37 т.1)

В цей же день, 24 липня 2009 року ОСОБА_2 видав довіреність, якою уповноважив громадянку ОСОБА_4 бути його представником у ВАТ «ОСОБА_1 МКБ» з питань, що повязані із розпорядженням коштами за відкритим на його імя рахунком №0130 в тому числі подавати та підписувати документи на переказ коштів з відкритих поточних рахунків на будь-які зазначені представником рахунки; подавати та підписувати заяви про видачу готівки з поточних рахунків, давати Банку доручення на здійснення договірного списання коштів на користь будь-яких осіб та інше. Довіренність видана без права передоручення і дійсна до 27 липня 2009 року.

27 липня 2009 року за заявою на видачу готівки повірена особа ОСОБА_4 зняла готівку з поточного рахунку ОСОБА_2 №0130 в сумі 47300 доларів США, здійснила валютно обміні операції на суму 401 320 грн. та за дорученням від імені ОСОБА_2 перерахувала отримувачу ОСОБА_5 у філії ВАТ «ОСОБА_1 МКБ» кошти в сумі 399 125 грн. на погашення кредиту та 1656,92 грн. процентів згідно кредитного договору №К/07-66/Ф/КД від 30.07.2009 року укладеного між ОСОБА_5 та ВАТ «ОСОБА_1 МКБ».(т.1 а.с.249-258).

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 525 ЦК України забороняється відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч. 1 та ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте, будь-яких доказів на підтвердження того, що кредитний договір було укладено під впливом обману ОСОБА_2 не надав.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15, від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15).

Частиною 7 ст. 15 та ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначений перелік несправедливих умов договору.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України у справах № 6-69цс14 та 6-202цс15 зазначив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.06.2014 року №23371980 ОСОБА_2 набув право власності на квартиру №280 вбудинку №17А в м.Києві по вул.. Харківське шосе. Підставою набуття права власності став Договір відступлення №В92/І-Е від 24.07.2009 року.

Отже, цільове призначення кредиту було реалізовано.

Таким чином, банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, тому вимоги позивача про стягнення суми заборгованості є обґрунтованими і доведеними.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, станом на 25.02.2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 49600 доларів США, при цьому пеня вирахувана у доларах, і у такому еквіваленті включена до загальної суми заборгованості, що суперечить закону.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін ( ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Згідно з чч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня, штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні.

Отже, у даному випадку суд може стягнути в іноземній валюті лише суму заборгованості та відсотки, тоді як пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання стягується в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Із розрахунків наданих Банком вбачається, що розмір пені за прострочення сплати процентів становить 8217,00 грн., а розмір пені за прострочення сплати кредиту - 217222,06 грн.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповаідають дійсним обставинам справи, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 МКБ» задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 МКБ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ«ОСОБА_1 МКБ» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2009 року у сумі 41 087 (сорокодна тисяча вісімдесят сім) доларів США 27 центів, та штраф 8852, 06 грн., з яких 37978 доларів США заборгованість за кредитом, що еквівалентно 1 005 657,44 грн. за курсом НБУ станом на 18.10.2017 р., 3109,27 доларів США заборгованість за процентами, що еквівалентно 82333,47 грн. за курсом НБУ станом на 18.10.2017 р., 8217,00 грн. пені за прострочення сплати процентів, 217222,06 грн. пені за прострочення сплати кредиту та 8852,06 грн. штрафу за невиконання умов договору іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ«ОСОБА_1 МКБ» 12 228,72 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 МКБ» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді :