У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Євтушенко О.І.,Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_7, треті особи: державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк Світлана Володимирівна, орган опіки та піклування виконавчого комітету Золотоніської міської ради, про визнання одностороннього правочину недійсним та скасування його реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_10 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 01 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_7, треті особи: державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В., орган опіки та піклування виконавчого комітету Золотоніської міської ради, про визнання одностороннього правочину недійсним та скасування його реєстрації. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його мати ОСОБА_11 в момент написання заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_12 перебувала у нестабільному психічному стані та не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, а тому підписала заяву не розуміючи її змісту та наслідків. Дана заява порушувала її інтереси на майно набуте у шлюбі з ОСОБА_13, а саме на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним односторонній правочин у вигляді заяви про відмову від претензій майнового та фінансового характеру та не прийняття спадщини, вчинений ОСОБА_11 19 вересня 2013 року та скасувати його реєстрацію.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 01 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_10 просить оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 липня 1961 року було укладено шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_11 (а.с. 29, т. 1).

05 жовтня 2002 року ОСОБА_13 було залишено заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за № 3031, відповідно до якого усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, у тому числі житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 заповів своєму синові ОСОБА_12 (а.с. 21, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_13 помер (а.с. 13, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_12 (а.с. 10, т. 2).

19 вересня 2013 року із заявами до Золотоніської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 звернулись його дружина - ОСОБА_7 та його син - ОСОБА_8 (а.с. 15, 16, т. 2).

19 вересня 2013 року до Золотоніської міської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_11 із заявою, у якій повідомила про те, що спадщину у встановлені законом строки вона не прийняла, за наданням додаткового строку для подачі заяви до суду звертатись не буде, претензій майнового та фінансового характеру до спадкоємців не має, не заперечує проти видачі свідоцтв про право на спадщину на інших спадкоємців, а саме: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 У зв'язку з похилим віком заявника документ підписаний за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17, т. 2). Дана заява зареєстрована у реєстрі за № 1379.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_11 померла.

Зі змісту листа Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 06 жовтня 2015 року № 564/01-16 вбачається, що жодних заяв ні про прийняття спадщини, ні про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 ОСОБА_11 в нотаріальну контору не подавала. Зареєстрована разом з померлим не була, що підтверджується довідкою № 3978 від 28 серпня 2013 року, а тому спадщину вона не прийняла. Згідно з цією заявою не набувають, не змінюються та не припиняються жодні цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. 3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судами попередніх інстанцій правильно взято до уваги, що подана 19 вересня 2013 року до нотаріуса ОСОБА_11 заява, за своєю правовою природою, відповідно до ст. 202 ЦК України, не є одностороннім правочином, а є фактично повідомленням. Дана заява ОСОБА_11 від 19 вересня 2013 року не має правового значення, адже не набуває, не змінює та не припиняє жодних цивільних прав та обов'язків. ОСОБА_11 спадщину у встановлений законом строк після смерті ОСОБА_12 не прийняла, та відмовитись від спадщини на користь інших спадкоємців вона мала право лише у визначений законом строк, тобто до 22 серпня 2013 року. Судами правильно зауважено, що оскільки ця заява не є правочином, отже підстави для визнання її недійсною відсутні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_10відхилити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко