Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 336/1535/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Номер провадження 88-ц/778/4/17 Суддя-доповідач: Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Дзярука М.П.

Суддів Крилової О.В.

Трофимової Д.А.

за участі секретаря: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_3 про перегляд рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що за час перебування в шлюбі з 25 серпня 1990 року з відповідачкою ними придбано нерухоме майно, а саме: квартири АДРЕСА_1; Василівську автоколону, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; 19/100 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_3; єдиний майновий комплекс - базу відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_4.

Спірне майно зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, яка не бажає його поділу в добровільному порядку.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши відповідачці - 31/100 частин квартир АДРЕСА_1 і 19/100 частин комплексу будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, а йому - Василівську автоколону і єдиний майновий комплекс - базу відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1", визнавши за ним право власності на вказане майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2014 року, позов задоволено частково.

Ухвалено розділити нерухоме майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Виділено ОСОБА_4 69/100 частин квартири АДРЕСА_1, 19/100 частин об'єктів нерухомого майна - комплексу будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3; Василівську автоколону, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Виділено ОСОБА_3 об'єкт нерухомого майна - базу відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на: 69/100 частин квартири АДРЕСА_1; 19/100 частин об'єктів нерухомого майна - комплексу будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3; Василівську автоколону, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на об'єкт нерухомого майна - базу відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію в розмірі 199574 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 червня 2014 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 грудня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

07 вересня 2015 року до апеляційного до суду звернувся ОСОБА_3 з заявою про перегляд рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

В обґрунтування заяви заявник зазначав, що предметом доказування у даній справі було набуття майна за рахунок особистих коштів одного з подружжя. Проте, як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_4 в період з 1993 року по 2013 рік сукупний дохід становив 102041,98 грн., в той час як вартість майна, придбаного нею за період шлюбу становила 350226,00 грн. Крім того, заробітна плата та інші доходи одержані одним з подружжя, в силу ст. 61 СК України є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому майно придбане за ці кошти є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на зазначені обставини, заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2013 року залишити без змін..

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.12.2015 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 11.11.2014 року скасовано. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року у цій справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду Апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів заяви і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що заява ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Водночас, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та мають бути збалансовані з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Згідно ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті в зв'язку з нововиявленими обставинами.

У п.п.1,17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами" роз'яснено, що передбачений главою 4 розділу V ЦПК перегляд судових рішень, що набрали законної сили, у зв'язку з нововиявленими обставинами є самостійною стадією цивільного процесу, в якому судом перевіряється наявність чи відсутність правових підстав для цього. Такий перегляд має здійснюватися із дотриманням вимог статей 364-1, 365 ЦПК та загальних засад цивільного судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.365 ЦПК України розгляд заяви здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення.

Відповідно до ст.361 ЦПК України підставами для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звернулася до суду.

Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

У пункті 6 Постанови Пленуму №4 від 30.03.2012 року роз'яснено, що при вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 361 ЦПК підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 362, 364 ЦПК.

Як на підставу перегляду рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року заявник ОСОБА_3 посилається на те, що лише після розгляду справи йому стало відомо про дійсний дохід ОСОБА_4, отриманий нею в період з 01.07.1994р. по 31.01.2013р. на роботі на приватному підприємстві НПКО «ТАТА», в підтвердження чого надав довідку про нараховану і виплачену заробітну плату.

З матеріалів справи вбачається, що вирішуючи справу, за результатами розгляду якої ухвалено рішення від 11 листопада 2014 року, судом апеляційної інстанції не перевірялися джерела придбання майна, яке оформлене на ОСОБА_4 як фізичної особи підприємця та було предметом спору про розподіл майна подружжя, а лише було констатовано факт реєстрації спірного майна за відповідачем, як фізичною особою-підприємця, в зв'язку з чим прийшов до висновку, що майно не підлягає поділу, а другий з подружжя має право на сплату половини вартості зазначеного майна.

Предметом спору у зазначеній справі є поділ майна подружжя. Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 зазначив, що за час шлюбу з ОСОБА_4 ними було придбано наступне майно: квартири АДРЕСА_1; Василівська автоколона за адресою: АДРЕСА_2; 19/100 частин комплексу будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3; єдиний комплекс - база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Враховуючи те, що від встановлення джерела придбання зазначеного вище майна залежало вирішення справи про поділ майна подружжя, надана ОСОБА_3 довідка про заробітну плату (дохід) ОСОБА_4 є істотним доказом, тобто таким, що міг вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення.

Розмір доходів відповідачки став відомий позивачу після видачі довідки про заробітну плату відповідача в серпні 2015 року. Зазначена обставина існувала на час розгляду справи, однак не була відома позивачу, хоча він і був директором підприємства, на якому працювала відповідач, оскільки інформація про заробітну плату працівників відносилася до комерційної таємниці, доступ до якої мали лише головний бухгалтер і фінансовий директор, що підтверджується Положенням про комерційну таємницю підприємства, введеним в дію наказом №7 від 15.01.1993р. і додатком до нього щодо переліку відомостей, що становлять комерційну таємницю та осіб, які відповідно до займаної посади мають доступ до вказаної інформації (т. 4 а.с. 71-74).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що довідка про заробітну плату відповідача ОСОБА_4 є нововиявленою обставиною в розумінні ст. 361 ЦПК України, в зв'язку з чим рішення апеляційного суду Запорізької області від 11.11.2014р. підлягає скасуванню з переглядом апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2013р.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що сторони з 25.08.1990р. по 10.09.2012р. перебували у шлюбі. За час шлюбу ними було придбано наступне майно: квартири АДРЕСА_1; Василівська автоколона за адресою: АДРЕСА_2; 19/100 частин комплексу будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3; єдиний комплекс - база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Позивач стверджує, що зазначене майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя виходячи з того, що його придбано під час шлюбу сторін за спільні кошти подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вищевказаний висновок викладений в правовій позиції ВСУ від 01.07.2015 по справі № 6- 612цс15 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України.

Далі, правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна в натурі.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив ВСУ постановляючи свою правову позицію по справі 6-21цс15 від 11.03.2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 22.09.2002р. була зареєстрована як фізична особа-підприємець. Майно, а саме Василівська автоколона, комплекс будівель та база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» було оформлено на відповідача як фізичну особу-підприємця. В період з 01.07.1994р. по 31.01.2013р. ОСОБА_4 працювала на приватному підприємстві «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА». Відповідно до довідки про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_4 за період з 01.01.1995р. по 31.01.2013р. сукупний дохід становив 102 041,98 грн., в той час як майно, що оформлене як на фізичну особу- підприємця було придбано на загальну суму 350 226,00 грн. та у слідуючий період: 27.09.2002р. - база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1»; 03.12.2003р. - Василівська автоколона; 15.04.2004р. - комплекс будівель. Таким чином, сума купівлі спірного майна перевищила отриманий ОСОБА_4 дохід.

Отже, районним судом було правильно встановлено, що спірне майно було придбано за кошти, зароблені сторонами спільною працею в період перебування у зареєстрованому шлюбі, і входили до бюджету сім'ї.

А тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дане нерухоме майно слід вважати відповідно до ст. 60, 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_4 не спростувала тієї обставини, що кошти на придбання нерухомого майна були її особистою власністю.

Колегія суддів наголошує особливу увагу на тому, що як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_4 визнала той факт, що спірне нерухоме майно хоч і оформлене на неї як фізичної особи-підприємця, однак дійсно придбане нею з ОСОБА_3 за їх спільні кошти як подружжя.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно роз'яснень наданих у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції здійснив поділ майна, виходячи з її вартості.

Перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги, законність та вмотивованість судового рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 361, 365 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Заяву ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: