Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності та визнання договору недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати договір іпотеки від 22 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») недійсним та визнати за ним право власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки у АДРЕСА_2

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він із 14 червня 1966 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу вони разом збудували житловий будинок АДРЕСА_1 та набули право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд у АДРЕСА_2.

У листопаді 2013 року йому стало відомо про те, що відповідачка без його відома і згоди, на забезпечення виконання кредитного договору від 22 вересня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, 22 вересня 2008 року уклала договір іпотеки, згідно з умовами якого передала в іпотеку вищевказаний належний їм житловий будинок та земельну ділянку.

Посилаючись на відсутність згоди на передачу в іпотеку майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом МоісєєвоюО.Я. та зареєстрований за № 3956, у частині Ѕ частки житлового будинку НОМЕР_2 та земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_2.

Визнано право власності ОСОБА_3 на Ѕ частки житлового будинку НОМЕР_2 та земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 вересня 2008 року між ОСОБА_4 і ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині Ѕ частки житлового будинку НОМЕР_2 та земельної ділянки по АДРЕСА_2.

Визнано право власності ОСОБА_3 на Ѕ частини житлового будинку НОМЕР_2 та земельної ділянки по АДРЕСА_2.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 22 вересня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 128 777,08 доларів США зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 22 вересня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 22 вересня 2008 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0800 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за цією ж адресою.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 зазначав, що вищезазначене нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 60 СК України і згоди на укладення договору іпотеки він не надавав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки шлюб між сторонами не був розірваний, згоди на укладення договору іпотеки від 22 вересня 2008 року ОСОБА_4 позивач не надавав, а відтак остання діяла всупереч вимогам ст. 578, ч. 2 ст. 369 ЦК України, та ст. 6 Закону України «Про іпотеку», у зв'язку із чим визнав його недійсним у частині Ѕ частки вищезазначеного нерухомого майна.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Із матеріалів справи, зокрема п. п. 14.5 та 14.6 договору іпотеки від 22 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, щодо предмета іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Крім того, на момент укладення іпотечного договору ОСОБА_4 надала банківській установі копію паспорту, у якому наявний штамп про розірвання шлюбу, копію свідоцтва про розірвання шлюбу; нотаріально завірену заяву, на підставі якої підтверджено, що ОСОБА_4 на момент придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, та укладенні іпотечного договору в шлюбі не перебувала.

Тобто, на момент укладення спірного договору іпотеки єдиним власником нерухомого майна - предмета іпотеки була ОСОБА_4, а відтак для укладення договору іпотеки не потребувалося згоди позивача.

Разом із тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Аналіз п. 6 ст. 3, ч. 2 ст. 369 ЦК України, ч. 2 ст. 65 СК України свідчить про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 07 жовтня 2015 року № 6-1622цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1568цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Проте апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності, зокрема доводів банку про те, що на час укладення спірного договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірне нерухоме майно (предмет іпотеки) належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що один із подружжя не надавав другому із подружжя згоди на укладення цього договору, та передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик