У х в а л а

іменем україни

15 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргоюПублічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 03 серпня 2010 року у розмірі 42 672,87 грн, яка складається із: 11992,34 грн - заборгованість за кредитом; - 26 272,30 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; -1900 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 грн - штраф (фіксована частина). - 2008,23 грн - штраф (процентна складова).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначило, що відповідач свої зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно анкети-заяви ОСОБА_4 погодив, що ця заява разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Він зобов'язався виконувати умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті банку, разом з тим, витяг з умов та правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, не містить його підпису.

Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що саме ці умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також, що ці умови не змінювалися. Таким чином, надані умови не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами договору №б/н від 03 серпня 2010 року.

Позивач також зазначає, що ОСОБА_4 отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, однак доказів встановлення такої відсоткової ставки щодо кредитного договору відповідача не надано, як і не надано доказів ознайомлення позичальника з розміром відсоткової ставки, які б містили його підпис, строку дії договору, інших умов кредитування.

Позивачем також не зазначено, даних про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим договором та наданим розрахунком заборгованості.

До суду апеляційної інстанції позивачем надано виписку руху коштів по картці 5457----8974 за період з 01 січня 1999 року по 31 серпня 2016 року, проте такі дані суперечать моменту укладення даного договору, який датований 03 серпня 2010 року.

До того ж позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів та/або кредитної картки.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Зі змісту рішення судів і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.В. Маляренко
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік