АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/7082/2017 Головуючий у 1-й інстанції: Колдіна О.О.
справа №752/894/17 Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Вербової І.М.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_1, на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи - Перша Київська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

УСТАНОВИЛА:

В липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку код 90:058:032 площею 721,01 кв.м, на якій розташований вказаний будинок.

Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її рідний брат ОСОБА_3, якому за час життя належало нерухоме майно, яке є предметом позовних вимог. Зазначене майно ОСОБА_3 успадкував після свого батька ОСОБА_4, вступивши в його управління та володіння відповідно до ст.549 ЦК УРСР, проте документально це оформлено не було.

Окрім того, з»ясувалося, що право власності на будинок, збудований батьком у 1971 році, у встановленому законом порядку на нього не оформлено, проте батьком укладалися цивільні угоди та наявні документи органів місцевого самоврядування, зміст яких вказує на належність цього майна батьку.

Окрім того, відповідно до п.2 постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» сам факт побудови будинку на виділеній земельній ділянці означав, що забудовник становиться власником.

Згідно даних міського земельного кадастру станом на 29 грудня 2015 року земельна ділянка із кодом 90:058:032 обліковується на ОСОБА_4

Посилаючись на викладені обставини вказує, що через відсутність правовстановлюючих документів оформити спадщину не є можливим, у зв»язку із чим і звернулась до суду.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 13 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на неповноту з»ясування обставин у справі. Зокрема зазначає, що на час побудови будинку закон не вимагав здійснення державної реєстрації права власності. Окрім того, вказує на необґрунтованість висновку суду, що земельна ділянка не відводилась батьку позивача, так, матеріали справи містять відомості про належність земельної ділянки.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала та зазначила, що будь-яких рішень про відведення земельної ділянки відповідними установами не приймалось.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з"явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

З матеріалів справи убачається, що згідно даних рішення Виконавчого комітету Московської районної Ради депутатів трудящих м.Києва №1258 від 02 червня 1969 року зафіксовано, що до Райдержуправління Московського району звернувся ОСОБА_4 з проханням надати йому дозвіл перепрописатись у будинок по АДРЕСА_1. Перевіркою встановлено, що гр. ОСОБА_4 в садибі АДРЕСА_1 з 1957 року входить до складу Києва), без дозволу, самовільно в період 1966-1969 років побудував цегляний, одноквартирний, одноповерховий будинок. Готовність будинку на 90%, для житла придатний. Рішенням постановлено: дозволити ОСОБА_4 одержати будинкову книгу для перепрописки з сім»єю з 4 осіб (він, дружина, двоє дітей) у по АДРЕСА_1.

24 липня 2002 року помер ОСОБА_4, після смерті якого в управління та володіння будинком вступив його син - ОСОБА_3, проте документального переоформлення будинку не відбулось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер та його спадкоємицею є рідна сестра - ОСОБА_2

В 1971 році була проведена інвентаризація будинку АДРЕСА_1 та здійснена оцінка майна.

За інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна (лист на адресу Першої Київської державної нотаріальної контори №ПБ-2015 №2648 від 16 грудня 2015 року) житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстровано.

За інформацією Департаменту земельних ресурсів (лист на адресу Першої Київської державної нотаріальної контори №05707-45 від 04 січня 2016 року) згідно даних міського земельного кадастру станом на 29 грудня 2015 року земельна ділянка код 90:058:032 площею 721,01 кв.м по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м.Києва на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування обліковується за ОСОБА_4 Документи, які б посвідчували право власності останнього на земельну ділянку у Департаменті не зареєстровані, кадастровий номер не присвоювався.

З метою прийняття спадщини після брата ОСОБА_2 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом.

Постановами державного нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори від 21 січня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі Свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок та на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження права власності спадкодавців на земельну ділянку та будинок.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

У 1966-1969 роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно із цим Указом ухвалено:

1. Установити, що кожен громадянин і кожна громадянка СРСР мають право купити або побудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок в один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти включно як в місті, так і поза містом.

2. Відведення громадянам земельних ділянок як в місті, так і поза містом, для будівництва індивідуальних житлових будинків здійснюється в безстрокове користування.

Розмір земельних ділянок, що відводяться громадянам, визначається виконкомами обласних, міських і районних Рад депутатів трудящих відповідно до проектів планування н забудови міст, а також відповідно до загальних норм, які встановлюють Радою Міністрів СРСР.

3. Цим Указом не змінюється чинне законодавство про порядок відведення і розмірах земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво громадян, які проживають в сільській місцевості.

4. Доручити Раді Міністрів СРСР видати Постанова про порядок застосування цього Указу.

5. Доручити Президіям Верховних Рад союзних республік привести законодавство союзних республік у відповідність із цим Указом.

Пункт 1 Постанови визначав, що зобов'язати виконкоми обласних, міських і районних Рад депутатів трудящих відводити громадянам як в містах, так і поза містами земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків в один або два поверхи з числом кімнат від 1 до 5 включно.

Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови такого будинку з додержанням вимог цих актів законодавства, зокрема на земельній ділянці, що була відведена у визначеному порядку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Поряд з цим, статтею 87 Земельного кодексу Української РСР передбачалось, що Земельні ділянки для житлового, промислового та іншого капітального будівництва надаються державним підприємствам, організаціям і установам, а також житлово-будівельним кооперативам та окремим громадянам для індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста.

В Розділі Х Перехідних положень Земельного Кодексу України 25 жовтня 2001 року №2768-ІІІ в пункті 6 визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.

З матеріалів справи убачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 у м.Києві, на який було збудовано будинок, у визначеному законодавством порядку не надавалась, рішень про її відведення компетентними органами не приймалось, кадастровий номер не присвоювався, відтак відсутні підстави для визнання в порядку спадкування як права власності на таку земельну ділянку, так і права користування.

За таких обставин, право власності на житловий будинок не виникає, оскільки такий збудовано без додержання зазначених вище вимог актів законодавства та такий будинок в експлуатацію не прийнято.

Доводи апеляційної скарги про те, що за життя ОСОБА_4 оформив право користування земельною ділянкою, на якій побудовано будинок, колегією суддів відхиляються, оскільки таких документів матеріали справи не містять, кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався, при цьому, вказівка в технічному звіті по встановленню зовнішніх меж землекористування прізвища ОСОБА_4 свідчить лише про користування особою цією ділянкою, проте не дає підстав для висновку про оформлення землекористування у встановленому порядку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

І.М. Вербова