У х в а л а

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Іщук Людмила Анатоліївна, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір іпотеки від 25 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 25 жовтня 2006 року, укладеним між тими ж сторонами.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_4 було передано в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, а також земельну ділянку за цією ж адресою, які були придбані в період шлюбу з нею, проте вона своєї письмової згоди на укладення договору іпотеки, як дружина відповідача та співвласниця майна, не надавала.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2013 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 21 листопада 2013 року про виправлення описки, позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 25 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Іщук Л.А., за реєстровим № 3065, бланк ВЕІ №127821.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, а тому переданий банку в іпотеку житловий будинок є їхньою спільною сумісною власністю, проте позивачка своєї письмової згоди на укладення договору іпотеки, як дружина відповідача та співвласниця майна, не надавала, у зв'язку із чим наявні підстави для визнання вказаного договору іпотеки недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що як в договорі купівлі-продажу будинку, так і в договорі іпотеки було зазначено, що будинок придбано особисто ОСОБА_4, який у шлюбі та фактичних шлюбних стосунках не знаходився, а право власності на Ѕ частини цього будинку було визнано за позивачкою лише у 2012 році, у зв'язку із чим і вона набула статус іпотекодавця.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 25 вересня 2004 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

25 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, на забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого стали належні позичальнику на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1000 га, яка знаходиться за тією ж адресою.

Відповідно до анкети-заяви від 02 жовтня 2006 року на придбання кредиту в сумі 80 000,00 США ОСОБА_4 підписав її особисто, і в розділі «сімейний стан» зазначив, що він не одружений.

Відомості про зареєстрований шлюб з ОСОБА_3 відсутні у пред'явленому оригіналі і наданій ксерокопії паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_4; ксерокопія паспорту також засвідчена його особистим підписом.

Відповідно до п. 11 договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2006 року ОСОБА_4, як покупець, стверджував, що на момент купівлі-продажу житлового будинку в зареєстрованому та фактичному шлюбі не перебуває, про що зазначається в заяві, яка залишається в справі приватного нотаріуса Іщук Л.А.

Згідно з п. 14.5 договору іпотеки від 25 жовтня 2006 року житловий будинок не знаходиться у сумісній власності.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2012 року визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га за тією ж адресою.

Відповідно до ст. 578 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-1568цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що на час укладення спірного договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірне нерухоме майно (предмет іпотеки) належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що один із подружжя не давав другому із подружжя згоди на укладення цього договору, у зв'язку із чим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович