Справа №265/1935/16-ц
Провадження №2/265/38/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвій І.М.

за участю секретарів судового засідання Розсоха І.О. ,Федорової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права власності на 1/2 частку рухомого майна придбаного під час шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на ? частку рухомого майна, придбаного під час шлюбу. В обґрунтування позову посилалася, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 16 листопада 2001 року. Від щлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 вересня 2010 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу вони придбали автомобіль «Daewoo Lanos», зареєстрований 25 листопада 2005 року у Маріупольському МРЕВ Донецької області, державний номер НОМЕР_1. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія КХС № 919515, власником автомобіля зареєстрований ОСОБА_3. Після розірвання шлюбу за взаємною згодою автомобіль використовувався в інтересах позивача та спільної дитини. 21 червня 2015 року ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 була відкрита спадщина на все належне йому майно, до складу якого входить вищезазначений автомобіль. Позивач вважає, що автомобіль «Daewoo Lanos» не може бути визнаний спадковим майном у повному обсязі, оскільки був придбаний під час шлюбу на спільні сімейні кошти. Просить визнати автомобіль «Daewoo Lanos» спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на ? частку даного автомобіля.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 надала пояснення аналогично викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_5, діючий на підставі договору про надання правової допомоги, підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Зазначив, що спірний автомобіль був придбаний під час зареєстрованого шлюбу позивачки та ОСОБА_3 на підставі угоди укладеної між ОСОБА_3 та ПрАТ «АІСЕ Україна», 26.11.2004 року. Спірний автомобіль в 2005 році був зареєстрований на імя ОСОБА_3 За час перебування в шлюбі позивачка працювала та отримували дохід. Фактичні шлюбні відносини позивачки з ОСОБА_3 були припинені на початку 2010 року. За весь час перебування в шлюбі грошові внески на автомобіль біли сплачені з сімейного бюджету подружжя ОСОБА_3. Після розірвання шлюбу, автомобіль за взаємною згодою позивачки та ОСОБА_3 використовувався в інтересах їх неповнолітнього сина та самої позивачки, тому вважає безпідставними посилання представника відповідача на сплив строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, свої інтереси в суді поручила представляти ОСОБА_6

Представник відповідача ОСОБА_6, діюча а підставі довіреності, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, пояснила, що кошти на сплату грошових зобовязань за автомобіль «Daewoo Lanos» частково були надані ОСОБА_3 його матірю ОСОБА_7, тому вважає автомобіль особистою власністю ОСОБА_3

Представник позивача ОСОБА_6, адвокат ОСОБА_8, діючий на підставі договору про надання юридичних послуг, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, на підставі спливу строку позовної давності. Також зазначив, що в звязку з тим, що фактичні шлюбні відносини між позивачкою та ОСОБА_3 були припинені в 2007 року, грошові внески після цього часу за автомобіль, ОСОБА_3, сплачував з особистих коштів, тому вважає автомобіль не є сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу.

Допитана в якості свідка ОСОБА_1 надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, додатково пояснила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 2001 року, в 2002 року у них народився син. В 2005 року вони з ОСОБА_3 придбали автомобіль «Daewoo Lanos» за схемою «Автоплан», сплачували щомісячні внески, платежі здійснював чоловік з сімейного бюджету. З 2004 року по 2010 рік вона працювала бухгалтером та отримувала дохід, також разом з чоловіком влітку працювали в с. Сопіно. ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями, періодично лікувався в наркології. Вона знала, що під час їх шлюбу, у ОСОБА_3 були стосунки з ОСОБА_9 , вони разом пиячили. Проте сімєю він не покидав . В 2008 році у ОСОБА_3 трапився інфаркт і вона разом з чоловіком тривалий час перебувала в лікарні в Києві. На початку 2010 року шлюбні відносини між ними остаточно припинилися, оскільки ОСОБА_3 знову запив. Після розірвання шлюбу, продовжували підтримувати нормальні стосунки, ОСОБА_3 піклувався сином, автомобіль використовували для інтересів колишньої сімї та дитини, разом із сином їздили відпочивати. Після розірвання шлюбу внески за автомобіль продовжував вносити ОСОБА_3 близько року. Не заперечувала, що під час шлюбу, мати ОСОБА_3 допомагала їм сплачувати внески за автомобіль та давала безоплатно кошти, фінансово підтримувала їх сімю. На даний час автомобіль знаходиться у неї.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 суду пояснила, що померлий ОСОБА_3 є її рідним братом. Позивачка та ОСОБА_3 проживали в зареєстрованому шлюбі з 2001 року, коли шлюб було розірвано вона не знає. Їй відомо, що вони в шлюбі придбали автомобіль. Перший внесок за автомобіль допомогла сплатити ОСОБА_3 їх матір - ОСОБА_7, з її коштів також періодично сплачувалися ї щомісячні платежі за вказаний автомобіль, ця допомога була безоплатною, тобто фінансовою підтримкою брата. Їй відомо, що ОСОБА_3 разом з ОСОБА_9 проживав разом до шлюбу з позивачкою. Після розірвання шлюбу брат знову повернувся до ОСОБА_9, але які були між ними стосунки їй не відомо.

Допитана в судовому засіданні, ОСОБА_9, суду пояснила, що з 1997 року до 2001 року проживала разом з ОСОБА_3 в цивільному шлюбі. 2001 році він одружився з позивачкою, але періодично приїжджав до неї, вони підтримували стосунки. З травня 2007 року вони стали разом з ОСОБА_3 постійно проживати в с. Сопіно, в різних квартирах, згодом в її квартирі, разом працювали в училищі, вели спільний бюджет. В 2008 році у ОСОБА_3 трапився інфаркт і оскільки вона працювала, в лікарні з ним знаходилася ОСОБА_1 ОСОБА_3 після припинення шлюбних відносин з позивачкою піклувався їх спільним сином та підтримував стосунки з ОСОБА_1 с приводу дитини. Їй відомо, що перший внесок за автомобіль у сумі три тисячі доларів дала ОСОБА_3 його матір ОСОБА_7, потім вона також допомагала сину сплачувати щомісячні платежі, у якості безоплатної допомоги.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного мотивування.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною другою ст. 61 СК України встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - постанова Пленуму ВСУ № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Судом встановлено, що 16 листопада 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про одруження серії І-НО №153640 (а.с.5).

Згідно свідоцтва про народження серії І-НО №, 16 серпня 2002 року у подружжя ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4. (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії КХС № 919515, виданого 25 листопада 2005 року Маріупольським МРЕВ Донецької області, власником автомобіля «Daewoo Lanos», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований ОСОБА_3 (а.с.7).

Листом територіального сервісного центру 1441 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 18 червня 2016 року підтверджено, що станом на 16 червня 2016 року, автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, з 25 листопада 2005 року зареєстрований за гр. ОСОБА_3. (а.с.76)

З матеріалів справи вбачається, що вказаний автомобіль було придбано ОСОБА_3 на підставі угоди за №80977, укладеної 26 листопада 2004 року між ним та ПрАТ «AICE Україна», повна вартість автомобіля на дату його придбання складала 46500,0 грн. Виконання угоди ОСОБА_3 здійснювалося з грудня 2004 року по листопад 2011 року, що також підтверджується квитанціями, наявними в матеріалах справи (а.с. 127-129, 107-108).

Під час строку здійснення грошових виплат за спірний атмобіль, позивачка ОСОБА_1 здійснювала трудову діяльність, що підтверджено трудової книжкою, заповненою 12 вересня 1988 року на імя ОСОБА_11, відповідно до якої остання, у тому числі, у період з 18 лютого 2002 року до 01 травня 2010 року працювала бухгалтером на різних підприємствах, що за перкоанням суду свідчить про спільну участь гршовими коштами позивача, як одного з подружжя у придбанні автомобіля «Daewoo Lanos» під час шлюбу.

Згідно звіту № 49 про оцінку транспортного засобу від 12.03.2016 р., середня ринкова вартість автомобілю «Daewoo Lanos», зареєстрованого за номером АН6745АХ, станом на дату оцінки може становити 84 260 грн. 00 коп. (вісімдесят чотири тисячі двісті шістдесят тисяч гривень 00 копійок) (а.с.13-16).

Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 вересня 2010 року, яке набрало чинності 01 жовтня 2010 року, шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 було розірвано. (а.с.8)

21 червня 2015 року ОСОБА_3 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-НО № 912729 (а.с. 10).

Оглядом спадкової справи за № 495/2015 року, відкритої після померлого 21 червня 2015 року ОСОБА_3 встановлено, що все належне йому майно він заповів ОСОБА_2, що підтверджено заповітом складеним ОСОБА_3 20 червня 2012 року, та зареєстрованим в спадковому реєстрі заповітів за № 2473933 (а.с. 48- 76).

ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом, після свого померлого батька, ОСОБА_3, звернувшись 08 грудня 2015 року до нотаріуса з відповідною заявою. (а.с.50 зворот).

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціального Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів та яким встановлено єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів та інших транспортних засобів та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

У ч.1 статті 334 ЦК України зазначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що належне укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу вважається укладеним відповідно до закону договором та є підставою для набуття права власності на транспортний засіб.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1 було придбано ОСОБА_3 на підставі угоди за № 80977, укладеної 26 листопада 2004 року з ПрАТ «AICE Україна». Вказаний автмобіль з 25 листопада 2005 року, в установленому законом порядку зареєстрований Маріупольським МРЕВ Донецької області за гр. ОСОБА_3, про що видано відповідне свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи суд дійшов висновку, що автомобіль «Daewoo Lanos», зареєстрований 25 листопада 2005 року у Маріупольському МРЕВ Донецької області за номером АН6745АХ відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія КХС № 919515 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та підлягає поділу шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля, оскільки угода на його придбання та проведення державної реєстрації транспортного засобу було здійснено під час перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

До такого висновку суд дійшов, перед усім, взявши до уваги принцип презумпції належності набутого у шлюбі майна подружжю на праві спільної сумісної власності, що має безумовність цього факту, доки не доведено протилежне.

Твердження сторони відповідача про те, що спірний автомобіль є особистою власністю померлого ОСОБА_3 суд вважає непереконливими виходячи з наступного.

Отже, зі свідчень допитаних судом свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не вбачається підтвердження походження вкладених у купівлю спірного автомобіля грошей безпосередньо з бюджету особисто ОСОБА_3 Письмових доказів тому, як допустимого способу доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України), судовим розглядом не здобуто.

Пояснення ж допитаних свідків ОСОБА_11, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 свідчать, що частково гроші на придбання спірного автомобіля були надані ОСОБА_3 його матірю - ОСОБА_7 безоплатно, для підтримання фінансового стану його родини. При цьому свого права власності на автомобіль ОСОБА_7 не заявляє.

Суд вважає також, з огляду на положення ст.59 ЦПК України, недопустимим доказом, відомості викладені в Акті, який складений заступником голови Лебединської сільською радою, про начебто проживання однією сімєю ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у період з травня 2007 р. по травень 2014 р., оскільки зазначені в акті особи не були допитані перед судом у якості свідків під присягою. (а.с.98).

Самі по собі свідчення свідка ОСОБА_9 про її спільне проживання з ОСОБА_3 та ведення з ним спільного бюджету у період з 2007 року по день його смерті, покласти в основу рішення, не можна, оскільки такі показання містять протиріччя, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_1, яка наголошувала в суді про їх спільний з чоловіком бюджет у період зареєстрованого шлюбу та здійснення нею у цей період трудової діяльності, та показаннями свідка ОСОБА_10, яка зазначила що їй не відомо про суть стосунків ОСОБА_9 та ОСОБА_3

Інших належних та допустимих доказів доказів на спростування твердження позивача по їх спільний з чоловіком бюджет суду не надано.

Щодо застосування до даних правовідносинах строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки та обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «міг дізнатися», що містяться в статті 72 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав.

Зміст права власності це право особи на володіння, користування та розпорядження своїм майном. (317 ч.1 ЦК України).

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_1 стверджувала, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, автомобіль, за їх спільною згодою знаходився у користуванні у ОСОБА_3, але використовувався в її інтересах та інтересах їх спільної дитини, такі твердження позивача також не заперечувала свідок ОСОБА_9

Наведене свідчить, що право позивача на користування автомобілем НОМЕР_2, як спільною сумісною власністю подружжя, було порушено не після розірвання шлюбу, а після відкриття спадщини після померлого 21 червня 2015 року ОСОБА_3 на належне йому майно, до складу якого входить також спірний автомобіль. До суд ж позивач звернулася у квітні 2016 року, тому підстави вважати про порушення строків позовної давності відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст. керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права власності на 1/2 частку рухомого майна придбаного під час шлюбу задовольнити.

Визнати автомобіль «DAWOO LANOS», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною власністю майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку автомобіля «DAWOO LANOS», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя _____________________ І.М. Міхєєва.