Справа № 308/1544/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі Вереш А.В.

за участі :

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення дитини на виховання матері, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення дитини на виховання матері .

Позовні вимоги мотивує тим, що 01.03.2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області , про що було зроблено актовий запис - №106. У шлюбі у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Позивач вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, внаслідок чого виникли сімейні конфлікти, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам. У зв'язку з чим позивач вважає, що шлюб носить формальний характер, оскільки жодних обов'язків у сторін, як подружжя не існує. З посиланням на викладене, позивач просить суд шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 розірвати, а неповнолітнього сина залишити на вихованні матері.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Пояснив суду, що він з відповідачем спільно не проживають з лютого 2017 року, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Вказав, що з жовтня 2017 року припинив спілкування з дружиною та сином, так як з боку дружини були погрози в його адресу та під час його останнього відвідування дружина намагалась його побити. Зазначив, що не бажає в подальшому спільно проживати з відповідачем по справі , гроші на утримання дитини пересилає на картковий рахунок.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала частково, вказавши , що вона не є ініціатором розірвання шлюбу. Пояснила, що чоловік покинув сім`ю у лютому 2017 року, вона намагалась зберегти сімю. Вказала що позивач вже два місяці не приходить відвідати дитину, а відтак вважає, що його слід позбавити батьківських прав відносно дитини. На її прохання пройти з дитиною курс реабілітації , позивач не реагує. Вказала, що заперечує проти розірвання шлюбу.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив суд відмовити у позові.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено судом, сторони уклали шлюб 01.03.2008 року, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що було зроблено актовий запис - №106, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ № 038289 від 01.03.2008 року , копія якого наявна у матеріалах справи та свідоцтвом про шлюб виданим повторно 14.02.2017 року серії І-ФМ № 147833, оригінал якого наявний в матеріалах справи.

У даному шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ № 232107 виданим 25.04.2012 року, копія якого приєднана до матеріалів справи.

Майновий спір між сторонами відсутній.

Шлюбні відносини між подружжям, як стверджують сторони, припинені з лютого 2017 року.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України.

Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній.

У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним з подружжя.

Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем.

Наданий судом подружжю строк для примирення не надав бажаних результатів.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 носить формальний характер.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сімя розпалась остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сімю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Згідно ст. 56 ч. 3 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, а ч. 4 цієї ж статті передбачає, що примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя.

Що стосується позовних вимог в частині залишення неповнолітнього сина на вихованні матері, суд приходить до наступного.

Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно з частиною другою ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Отже, зважаючи на викладене вище , на норми чинного законодавства, слід дійти висновку, що участь у вихованні дитини це обовязок обох батьків , а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог в частині залишення неповнолітнього сина на вихованні матері, оскільки задоволення такої вимоги призведе до неправомірного звільнення позивача від обовязку брати участь у вихованні дитини та як наслідок до порушення прав неповнолітньої дитини.

З вимогами , щодо визначення місця проживання дитини позивач не звертався.

У відповідності до ч. ч. 1,3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України та ст.ст. 105, 110,112 Сімейного Кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1( місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3) про розірвання шлюбу та залишення дитини на вихованні матері задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що зареєстрований 01.03.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області , про що було зроблено актовий запис - №106 розірвати.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Повне судове рішення складено 27.12.2017 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6