Номер провадження № 2/331/400/2017
20.04.2017 р. м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Світлицької В.М.
за участю секретаря Богач А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування безпідставно набутого майна, -
Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності позивача та його представника, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Його неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних матеріалів в справі достатньо для розгляду її суті.
Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
12.01.2015 р. ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 19 300,00 грн. в рахунок матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_1 за адресою вул. Космічна. Гроші були передані для ремонту автомобіля. Після отримання компенсації від страхової компанії ТАС він зобов'язався повернути ОСОБА_1 всю суму, нараховану страховою компанією, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 12.01.2015 р.
ОСОБА_3 отримав страхове відшкодування за вищевказаною дорожньо-транспортною пригодою від страхової компанії ПАТ «Страхова Група «ТАС» у лютому 2015 р., що підтверджується листом ПАТ «Страхова Група «ТАС» за вих. № 1115 від 25.02.2015 р.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики зі ОСОБА_3 Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2016 р. та ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07.04.2016 р. у цивільній справі № 331/217/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики встановлено, що за вищевикладених обставин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися правовідносини з відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки.
Так, суди дійшли висновку, що правовідносини, які виникли між ними, не мають ознак, притаманних договору позики, через що було залишено позов без задоволення.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС» згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ 2069675 від 06.06.2014 р. Франшиза, згідно з Полісом, становила 0,00 грн. Матеріальний збиток, завданий ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 12.01.2015 р., склав 7792,57 грн., що підтверджуються листом ПАТ «Страхова Група «ТАС» вих. № 1115 від 25.02.2015 р.
Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зважаючи на те, що здійснена страховою компанією виплата була достатньою для відшкодування заподіяної ОСОБА_3 майнової шкоди, тобто була достатньою для усунення пошкоджень його автомобіля, ОСОБА_1 не мав та не має будь-яких деліктних зобов'язань перед ОСОБА_3 за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 12.01.2015 р., у нього відсутній обов'язок щодо відшкодування шкоди ОСОБА_3
Тому належить вважати, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 без достатньої правової підстави.
Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Оскільки ОСОБА_3 без відповідної правової підстави заволодів належними ОСОБА_1 грошовими коштами у сумі 19 300,00 грн. та їх не повертає, суд приходить до висновку, що вказані грошові кошти належить витребувати шляхом їх стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Законом не встановлений розмір процентів, які підлягають сплаті у разі безпідставного одержання чи збереження грошей.
Тому підлягає застосуванню ч. 1 ст. 8 ЦК України, згідно з якою якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Суд приходить до висновку, що в даному випадку належить за аналогією застосувати ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_3 повинен сплатити ОСОБА_1 проценти за весь час користування безпідставно набутими коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України.
Сума процентів, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, становить 8228,09 грн. відповідно до розрахунку, наданого позивачем, який був перевірений судом та який суд вважає обґрунтованим.
Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунки трьох процентів річних від суми боргу та інфляційних втрат, викладені у позовній заяві, були перевірені судом.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявні усі підстави для витребування у ОСОБА_3 шляхом стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 19 300,00 грн. з нарахованими процентами за час користування ними з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, що станом на 30.12.2016 р. загалом становить 39 243,11 грн.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.
Керуючись ст. ст. 3, 8, 15, 16, 387, 536, 625, 1212 ЦК України, ст. 4, 10, 11, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд, -
Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В.М. Світлицька