У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 4 березня 2014 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір дарування належної йому 21/50 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначав, що він є людиною похилого віку, потребує стороннього догляду, при укладенні вказаного договору дарування він помилявся щодо мети договору, оскільки мав на меті укласти договір довічного утримання. Вказував, що за їх домовленістю із ОСОБА_4 остання мала здійснити ремонт у вказаній квартирі та надавати йому матеріальну допомогу, що нею зроблено не було. Також зазначав, що 19 березня 2014 року ОСОБА_4 подарувала частину вказаної квартири ОСОБА_8, який 4 квітня 2014 року подарував цю частину квартири ОСОБА_5

З урахуванням наведеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати вказаний вище договір дарування недійсним, витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 спірну частину указаної квартири, скасувати державну реєстрацію цієї частини квартири за ОСОБА_5, визнати за ним право власності на зазначену частину квартири, яка перейшла у власність відповідачки унаслідок його помилки.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачу було достовірно відомо, що він укладає саме договір дарування частини квартири, позивач має у власності інше житло, де він зареєстрований і проживав, доказів того, що він потребував стороннього догляду ним не надано.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 3 грудня 2006 року ОСОБА_9 подарував ОСОБА_3 21/50 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування.

ОСОБА_3 зареєстрований у АДРЕСА_2 з 7 грудня 2009 року.

4 березня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування належної йому 21/50 частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.

Згідно з копії висновку про вартість вказаної квартири замовником цього висновку є ОСОБА_3 на підставі договору про проведення незалежної оцінки від 30 січня 2014 року.

19 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_6 вказану частину квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю.

4 квітня 2014 року ОСОБА_6 подарував цю частину квартири ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Обгрунтовуючи позов ОСОБА_3 посилався на те, що він, як людина похилого віку, за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу частини квартири лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

При цьому посилався на те, що ОСОБА_4 зобов'язувалась надавати йому щомісячне грошове утримання та надати йому іншу допомогу за умови укладення спірного договору, зокрема зробити ремонт у квартирі, і ці обставини були визнані останньою під час розгляду справи судом першої інстанції, проте не були враховані районним судом й не були наведені у рішенні мотиви відхилення зазначених доводів.

У порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, суди зазначених вимог закону не врахували, доводів сторін належним чином не перевірили, не навели у рішенні мотивів відхилення доводів позивача про те, що відповідачка зобов'язувалась надавати йому щомісячне грошове утримання та надати йому іншу допомогу за умови укладення спірного договору, зокрема зробити ремонт у квартирі, які були визнані останньою під час розгляду справи у районному суду та не підлягали доведенню й свідчать про правову природу укладеного ним договору.

При цьому суди не врахували положення ст. 717 ЦК України про те, що договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, висновки судів про задоволення позову є передчасними.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2015 року таухвалу апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик