АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2013 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості - закрито.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.09.2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») був укладений кредитний договір №ZRFWRX02523309, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 4 234,35 грн.,зі сплатою за користування ним відсотків 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.09.2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язання з кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки № 167 від 20.10.2010 року, відповідно до якого ПАТ «А-Банк» зобов'язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором №ZRFWRX02523309 від 27.09.2006 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п'яти років.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору №ZRFWRX02523309 від 27.09.2006 року станом на 13.05.2013 р. виникла заборгованість у розмірі 66 547,26 грн., в тому числі: 4 085,33 грн. - заборгованість за кредитом; 15 913,14 грн.-заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 049,52 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 40 854,16 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3 145,11 грн. - штраф (процента складова).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. ст.610,612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом норми початок перебігу позовної давності пов'язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі №6-31 цс15, які згідно зі ст. 360 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у 2015 році звернулось з аналогічним позовом до ОСОБА_2 у Коростенський міськрайонний суд Житомирської області, але до цього позову були додані інші "Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ)", ніж ті які були долучені позивачем до даного позову.

Позивачем не надано суду "Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ)", які діяли на час укладання договору між сторонами. При цьому відповідач вказав, що при укладенні кредитного договору йому були надані "Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ)", в яких були відсутні умови про збільшення строків позовної давності до п'яти років.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у Постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

З урахуванням положень ст. 257 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності до вимог слід застосувати позовну давність.

Таким чином відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що кредитний договір був укладений 27.09.2006 року, строк дії договору до 26.09.2008 року, при цьому погашення заборгованості по кредитному договору в останнє проводилося у листопаді 2006 року, що підтверджується виписками по рахунку, з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 11.06.2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого законодавством.

З урахуванням того, що позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" стосовно стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки витікають з відносин, які виникли на підставі договору укладеного між юридичними особами, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі №6-745цс15 та від 08 листопада 2015 року №6-1737цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк», суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», до ПАТ «Акцент-Банк» віднесено до юрисдикції господарських судів, відповідно до ч.2 ст. 206 ЦПК України.

Також відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення із відповідача витрат на юридичну допомогу у розмірі 3 200,00 грн., суд першої інстанції дійшов до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази надання позивачу правової допомоги, а також фінансові документи про розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича