Справа № 570/5546/16-ц
Номер провадження 2/570/491/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом органу опіки і піклування Рівненської райдержадміністрації в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що офіційно непрацевлаштований відповідач неналежно виконує свої батьківські обов"язки, що призвело до побиття її сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 її співмешканцем, представник позивача ОСОБА_5 у поданій до суду 06 листопада 2016 року заяві просить позбавити позивача батьківських прав відносно вказаної дитини, передавши її позивачу для подальшого влаштування, стягнути з неї аліменти у розмірі 500 грн. щомісячно на утримання дитини.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах просять справу слухати у їх відсутність на підставі наданих доказів, представник позивача ОСОБА_6 позов підтримує, відповідач позов не визнає та зобов'язується сприяти належному вихованню дитини та сумлінно виконувати свої батьківські обов'язки. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як встановлено судом, відповідач має дитину - сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов № 75 від 11 листопада 2016 року та довідки, виданої виконкомом Клеванської селищної ради, у складі сім'ї ОСОБА_3, що проживає АДРЕСА_1 зареєстровано четверо осіб: син ОСОБА_4, сестра ОСОБА_6 та племінник ОСОБА_8.

Листами головного лікаря Рівненської ЦРЛ та зі школи, де навчається ОСОБА_2, підтверджені наявність численних побоїв у дитини станом на 27 жовтня 2016 року. Листом Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області повідомлено, що відносно ОСОБА_3 складений адміністративний протокол по факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП.

Відповідач зарекомендувала себе негативно /характеристика, видана виконкомом Клеванської селищної ради/.

Служби у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області своїм висновком вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7ст.7 СК України).

Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов»язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення.

Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до ч.ч.4, 5ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов'язки батька і дитини.

Судом не заперечується, що дії відповідача свідчать про її часткове ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини,наявне порушене право дитини, але, аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні вказаного спору насамперед мають враховуватися інтереси дитини. Судом не встановлено, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо своєї малолітньої дитини необхідне в якнайкращих її інтересах. Позивач не довела суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього. В суді з'ясовано, що заява позивача про заходи реагування до відповідача, виходячи з інтересів дитини, чи доказів про відсутність можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання, до суду не подано, як і доказів вжиття до відповідача відповідних заходів. Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд виходив з того, щопозивачем належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.На думку суду, невиконання батьківського обов'язку не свідчить про ухилення від його виконання. За таких обставин, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини, вважаючи, що позбавлення батьківських прав не відповідає інтересам дитини. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами батьків на спілкування з дитиною. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до порушення інтересів, зокрема, неповнолітньої дитини.

Разом з тим, в п.18 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено можливість суду при відмові в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов'язків.

Рішення суду щодо попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини є обґрунтованим і не позбавляє орган опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області повторно звернутися до суду з аналогічним позовом у разі небажання відповідача ОСОБА_7 змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків.

Оскільки позовні вимоги про передачу дитини позивачу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини є у даному випадку похідними від позбавлення її батьківських прав, то в цій частині також необхідно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, то при пред»явленні позову судовий збір позивачем не сплачувався. Як визначено ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналогічні вимоги містяться і в п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014р.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

відмовити узадоволенні цивільного позову органу опіки і піклування Рівненської райдержадміністрації в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських правта стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Попередити ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженку смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, паспорт НОМЕР_1, виданий 10 грудня 2015 року Рівненським РВ УДМС України в Рівненській області) про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Покласти на орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області контроль за виконанням ОСОБА_3своїх батьківських обов'язків відносно сина ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня отримання його копії .

Суддя: Кушнір Н.В.