Справа № 462/2346/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4384/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта - Пилип»як О.П., представника позивача - ОСОБА_2, третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 районної адміністрації Львівської області до ОСОБА_5, з участю третіх осіб: Львівського комунального підприємства «Левандівка», ОСОБА_3 про демонтаж самочинно влаштованих перегородок на площі приміщень спільного користування за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року, -

в с т а н о в и л а:

позивач ОСОБА_4 районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом про демонтаж перегородок на площі приміщень спільного користування, покликаючись на те, що відповідно до п. 2 розпорядження ОСОБА_4 районної адміністрації Львівської міської ради від 19 лютого 2016 року «Про самочинне будівництво здійснене ОСОБА_5, ОСОБА_6Є.» відповідача зобовязано демонтувати самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ.LX і коридору під літ.ХХХІХ та привести планування житлового приміщення №252 в гуртожитку на вул. Роксоляни, 33 у м. Львові. На виконання зазначеного розпорядження, ЛКП «Левандівка» неодноразово попереджало відповідача про демонтаж самочинного будівництва здійсненого ним на вул. Роксоляни, 33 у м. Львові. Згідно акту обстеження комісії ЛКП «Левандівка» від 31 березня 2016 року відповідач самочинно здійсненого будівництва не демонтував. Просить зобовязати відповідача демонтувати самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ.LX і коридору під літ.ХХХІХ в гуртожитку на вул. Роксоляни, 33 у м. Львові.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року позов задоволено повністю.

Зобовязано ОСОБА_5 демонтувати самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ.LX і коридору під літ.ХХХІХ в гуртожитку на вулиці Роксоляни, 33 у місті Львові.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 районної адміністрації Львівської міської ради 1378 гривень сплаченого судового збору.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року оскаржив ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що після виявлення факту самочинного будівництва позивачем у встановленому Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 року №835, не було складено акту-попередження, а відразу було видане розпорядження про демонтаж самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ. LX і коридору під літ.ХХХІХ в гуртожитку на вул. Роксоляни, 33. Звертає увагу, що приєднання до житлових приміщень приміщення спільного користування, а саме частину кухні під літ.LX та частину коридору під літ. ХХХІХ здійснена без зайняття частини прибудинкової земельної ділянки, а тому не є самочинним будівництвом та на нього не поширюється ст. 376 ЦК України та Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, яким керувався позивач при винесенні розпорядження про демонтаж. Вважає, що ОСОБА_4 районна адміністрація не має права звертатись до суду із вимогою про демонтаж самочинного влаштованих перегородок, оскільки в даному випадку така вимога є поза межами компетенції виконавчого органу місцевої ради.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 районної адміністрації Львівської міської ради відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Встановлено, що розпорядженням ОСОБА_4 районної адміністрації Львівської міської ради від 19 лютого 2016 року «Про самочинне будівництво здійснене ОСОБА_5, ОСОБА_6Є.» №84 відповідача ОСОБА_5 зобовязано демонтувати самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ. LX і коридору під літ. ХХХІХ та привести планування житлового приміщення № 252 в гуртожитку на вул. Роксоляни, 33 у м. Львові. Згідно акту обстеження комісії ЛКП «Левандівка» від 31 березня 2016 року відповідач самочинно здійсненого будівництва в гуртожитку на вул. Роксоляни, 33 у м. Львові не демонтував. (а.с. 6, 14).

На даний час відповідачем вказане розпорядження не виконано, демонтувати самочинно здійснену прибудову відповідач відмовляється, на попередження ЛКП «Левандівка» не реагує.

Дане розпорядження ОСОБА_4 районної адміністрації Львівської міської ради відповідачем є чинним на момент розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури, іншими спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Разом з тим, відповідно до п. 3.6 розділу VІ Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №3704 від 08 липня 2010 року, до повноважень районної адміністрації міської ради у галузі будівництва належить, зокрема, розгляд питань та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку щодо фактів самовільного будівництва.

Крім цього, у п. 3.1 Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, що затверджене рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 року №835 визначено, що розгляд питань за фактами здійсненого самочинного будівництва обєктів за підвідомчістю справ здійснює районна адміністрація відповідного району, у якому здійснюється самочинне будівництво. Дія положення поширюється на всі підприємства, установи та організації (п. 1.2 положення).

Згідно ст. ст. 100, 152 ЖК України виконання наймачем чи власником робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання.

Виконання таких робіт, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди).

Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками державного й громадського житлового фонду, а також приватного житлового фонду та утримання їх здійснюється з обовязковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

У пункті 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, передбачено, що власник наймач (орендар) приміщень житлових будинків має право на: переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Відповідно до п. 1.4.1 «Правил користування будинками та прибудинковими територіями», затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі,не допускається.

Враховуючи наведене, суд вважав, що позов слід задовольнити, оскільки відповідач, в порушення зазначених норм законів, самочинно влаштував перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ.LX і коридору під літ. ХХХІХ в гуртожитку приміщення №252 на вул. Роксоляни, 33 у м. Львові без належної згоди на здійснення будівництва, яка надається відповідним органом місцевої ради, а також таке самочинне будівництво порушує права та інтереси третіх осіб, які не можуть належним чином та у повному обсязі користуватись приміщенням спільного користування.

Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх обєктивності.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 259 ч. 6, 367, 368, 371 , 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2017 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7