Справа № 464/3483/16 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1480/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представників ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представників ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 26 932 500,00 грн., що на день звернення з позовом (станом на 15.04.2016 року) еквівалентно 1 050 000 доларів США за курсом НБУ та 6890 грн. судового збору.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в сумі 27 750 834 (двадцять сім мільйонів сімсом пятдесят тисяч вісімсот тридцять чотири) грн. 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 6 890 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає про те, що судом першої інстанції відповідачу безпідставно та необгрунтовавно відмовлено в задоволенні клопотання про долучення доказів, які, на думку апелянта, мають важливе значення для повного з»ясування обставин справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду, а саме, оригіналу розписки про отримання позики позикодавцем від 01.11.2006 року, наявного у розпорядженні ОСОБА_2, наявність якої, з врахуванням положень ст. 545 ЦК України, свідчить про відсутність у нього боргу; копію листа «Kamera Establishment, копію кредитного авізо, копії банківських виписок, чим порушено принцип рівності перед законом та змагальності сторін цивільного процесу. Несвоєчасне подання таких доказів викликане витребовуванням таких з Князівства Ліхтенштейн. Суд першої інстанції повернув зазначені докази, не долучив їх до матеріалів справи, разом з тим дав їм оцінку в оскаржуваному рішенні суду. Апелянт вважає, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення, а якщо розписка не містить зобов'язання про повернення грошових коштів, то вона не може підтверджувати укладення договору позики між сторонами, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, врахування якої є обов'язковим для застосування при вирішенні позову ОСОБА_6, і оскільки розписка, яка міститься в матеріалах справи, не містить зобов'язання з повернення грошових коштів, така не є договором позики, укладеним між сторонами. Апелянт вказує на те, що ОСОБА_6 звернулась до суду за захистом непорушеного права, оскільки звернулась з позовом в день пред'явлення ОСОБА_2 вимоги про сплату боргу та до спливу 30-денного строку, який відповідно до ст. 1049 ЦК України надається позичальнику для сплати боргу, і який позивачкою не було дотримано, що на думку апелянта є підставами для закриття провадження у справі. Судом першої інстанції не враховано, що перебіг позовної давності починається з дня, коли у кредитора виникає право пред»явити вимогу про виконання. Апелянт вважає розписку, долучену ОСОБА_6 в обґрунтування позовних вимог, удаваним правочином, висновок почеркознавчої експертизи недопустимим доказом, як такий, що одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Зазначена розписка була необхідна для іноземного банку, як підстава здійснення перерахування коштів, що були вкладом у спільну діяльність, цією розпискою сторони приховали припинення договору про спільну діяльність, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду. На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на те, що в провадженні Сихівського районного суду м. Львова перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про стягнення 980000.00 дол. США заборгованості за договором позики, що свідчить про відсутність боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_6 Апелянт також вказує на порушення судом норм процесуального права. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представників ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8 щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порядку, що передбачений частиною 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_6 звернулася з позовом про застосування наслідків невиконання відповідачем грошового зобовязання, що виникло з розписки від 01.11.2006 року про отримання ОСОБА_2 позики в сумі 1 050 000.00 доларів США.

За змістом україномовного тексту розписки: «Розписка про отримання позики позикодавцем», Торонто, «01» листопада 2006р., я, ОСОБА_2, «15» березня ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія MJ № 416591, який проживає за адресою 97, Сикс ОСОБА_9, м.Торонто, Онтаріо, М8Z 2Х3, ОСОБА_10, цією розпискою підтверджую, що кошти в якості позики отримані мною від ОСОБА_6 в повному обсязі, а саме мною отримано 1 050 000,00 USD (один мільйон пятдесят тисяч доларів США) в день складання цієї розписки» та підписано ОСОБА_6 та ОСОБА_2

З наявного у справі перекладу на українську мову англомовного варіанту змісту розписки вбачається наступне: «Розписка про отримання позики, Торонто, 01 Листопада 2006. Я, пан ОСОБА_2, народився 15 березня 1960 року, громадянин ОСОБА_10, маючи паспорт: серія MJ № 416591, проживаю за адресою 97, Сикс ОСОБА_11, м.Торонто, Онтаріо, М8Z 2Х3, ОСОБА_10, цим підтверджую, що я отримав гроші в якості позики від пані ОСОБА_6 в повному обсязі, зокрема, я отримав 1 050 000,00 доларів США (один мільйон пятдесят тисяч доларів США) в день підписання цього документу.

За змістом Закону України «Про міжнародне приватне право», саме цей Закон встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів повязані одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Матеріалами справи стверджується та визнається сторонами спору та їхніми представниками (а відтак, у відповідності до частини 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає) те, що, як позивачка ОСОБА_6, так і відповідач ОСОБА_2, є громадянами ОСОБА_10, тобто іноземцями.

Як вбачається з розписки від 01.11.2006 року, якою позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, цю розписку було складено у місті Торонто (ОСОБА_10).

Зважаючи на вище наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що на правовідносини, які виникли між позивачкою та відповідачем, поширюється дія Закону України «Про міжнародне приватне право».

Статтею 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що право, яке підлягає застосуванню до приватно правових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першої цієї статі неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв'язок із приватноправовими відносинами.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов , суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. (ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Стаття 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що сторони договору згідно із статями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. За змістом згаданої норми Закону згода сторін щодо договору про вибір права має бути досягнута у письмовій формі.

У разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є позикодавець за договором позики. (п.16 ч.1 ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Сторонами договору позики (розпискою від 01.11.2006 року, поданою позивачкою в обґрунтування своїх позовних вимог) не обрано право, що підлягає застосуванню, оскільки сторони в розписці це не передбачили, а відтак колегія суддів приходить до висновку про відсутність домовленості сторін про вибір права, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які можна було б визнати належними та допустимими, про те, що позивачка та відповідач на день складання розписки від 01.11.2006 року (поданою позивачкою в обґрунтування своїх позовних вимог) та на момент передачі грошей у позику (по версії позивачки) перебували на території України.

В суді апеляційної інстанції представники обох сторін спору не змогли навести будь-якої правдоподібної версії стосовно того, що розписка від 01.11.2006 року (подана позивачкою в обґрунтування своїх позовних вимог) насправді була складеною в Україні, а не в місті Торонто (ОСОБА_10), як це зазначено у самій розписці, а також належних та допустимих доказів про те, що передача грошей у позику (по версії позивачки) відбувалася на території України.

Відтак, з урахуванням положень п.16 ч.1 ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» та встановлених судом обставин (про місце проживання громадянки ОСОБА_6 на території ОСОБА_10 на момент складання та підписання розписки - як юридичного факту, який створює правовідносини, який мав місце на території іноземної держави), колегія суддів приходить до висновку про те, що правочин (розписка від 01.11.2006 року) більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину (позикодавець ОСОБА_6М.), має своє місце проживання або місцезнаходження (частини 2 і 3 ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право»), тобто з правом держави ОСОБА_10.

Однак, зазначені обставини не були встановлені та враховані судом першої інстанції при розгляді даної справи, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що і позивачка, і відповідач є громадянами ОСОБА_10, правочин мав місце на території ОСОБА_10, а відтак безпідставно не застосував до спірних правовідносин положень Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_6, обгрунтовуючи позовні вимоги, посилається на матеріальне право України, яким врегульовано зобов»язальні правовідносини, правовідносини, що виникають з договору позики.

З врахуванням зазначених позивачкою обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та зазначених у позові норм матеріального права, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, також застосовував норми матеріального права України, що суперечить Закону України «Про міжнародне приватне право».

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що посилання ОСОБА_6 в позовній заяві на обґрунтування позовних вимог на норми матеріального права України - за відсутності посилання на норми матеріального права ОСОБА_10, унеможливлює ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення у даній справі з застосуванням вимог, які встановлені Законом України «Про міжнародне приватне право», оскільки це призвело б до зміни підстав для правового обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 з ініціативи самого суду.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_12