УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, скасування запису у трудовій книжці, визнання незаконними дій, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи неодноразово уточнював, та остаточно просив:

- визнати незаконними дії керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» за фактом звільнення його з посади начальника станції Марганець та скасувати наказ №176/ос від 21 квітня 2016 року про його звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я, зловживання службовим становищем;

- визнати незаконним та скасувати акт від 10 березня 2016 року, складений комісією у складі: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

- поновити його на посаді начальника станції Марганець структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2016 року по 12 жовтня 2016 року (включно) у сумі 39 674 грн 70 коп. та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.;

- зобов'язати відповідача скасувати запис у його трудовій книжці за № 18 від 22 квітня 2016 року «про звільнення у зв'язку з втратою довір'я за п. 2 ст. 41 КЗпП України».

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що з 18 липня 2014 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді начальника станції міста Марганець, проте наказом №176/ос від 21 квітня 2016 року його звільнено за п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я, зловживання службовим становищем.

Позивач вказував, що 10 березня 2016 року було складено акт перевірки правильності нарахування та стягнення належних залізниці платежів при виконанні вантажних операцій з металобрухтом на місцях загального користування станції Марганець згідно заяви прийомоздавальника станції Марганець - ОСОБА_8, в результаті якої встановлено, що загальна сума втрачених залізницею платежів склала 284 863 грн 60 коп.

Посилаючись на те, що викладена в акті інформація складена на припущеннях та домислах і вказані в ньому події сталися внаслідок неналежного виконання своїх посадових обов'язків прийомоздатчиком та товарним касиром, оскільки при складенні документів на подання та прибирання вагонів підпис начальника станції не передбачений, а також зазначивши, що наказ про його звільнення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він не є особою, що обслуговувала грошові та товарні цінності, його вину та конкретних порушень власником не доведено, винні особи у недоборі платежів у акті не вказані, до матеріальної відповідальності ніхто не притягнутий, позов до суду не подано і кримінального провадження не відкрито, згоди профспілки на звільнення у керівництва не було, у зв'язку із чим ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області

від 12 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року змінено в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_4 в його позовних вимогах.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із правомірності проведення перевірки, до якої були залучені уповноважені на це особи, а складений за її результатами акт відповідав вимогам чинного законодавства, а тому врахувавши, що вина позивача є доведеною і він є особою, основний зміст трудових обов'язків якого становить виконання операцій, які пов'язані з обслуговуванням цінностей, та виконання ним вказаних дій носить відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей як начальника станції, у якого перебувають у підпорядкуванні всі працівники станції Марганець, що утримуються з штатного розпису, у зв'язку із чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови у позові, вмотивовано виходив з того, що філія структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» не є юридичною особою, а тому не може бути стороною у справі про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку по день фактичного розрахунку та стягнення моральної шкоди; при цьому врахувавши, що заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, що не входить до повноважень апеляційного суду відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

О.В. Попович