Справа № 522/7093/15-ц
Провадження № 2/522/77/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем УКРАЇНИ

«31» травня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ ЕН БІ РЕНТ», за участі третьої особи Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до змісту уточненого позову, наданого суду 26 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 166), просить визнати фіктивним та недійсним договір оренди нежитлового приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, будинок № 6, що укладений між Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ ЕН БІ РЕНТ» й Департаментом комунальної власності Одеської міської ради № 88/31 від 29 жовтня 2013 року. Позивач вказує, що підставою недійсності вказаного правочину є недодержання відповідачами вимог щодо відповідності змісту правочину вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства на момент його вчинення. Також зазначав, що вказане приміщення знаходиться у будинку, що належать до обєктів культурної спадщини й не може бути переданий в оренду й у подальшому переплановуватись й реконструюватись. Окрім цього, вказував й на те, що у вказаних приміщеннях проживають ОСОБА_2 й ОСОБА_3, остання працює прибиральницею подвіря вказаного будинку й її виселення може негативно вплинути на стан подвіря й прибудинкової території цієї будівлі.

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судове засідання у судові засідання зявлялася, проти позову заперечувала у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю; надалі просила розглядати справу за її відсутності, заперечував проти задоволення вимог позову. Окрім наведеного представник позивача скористався своїм правом та надав суду письмові пояснення до цього позову й висловив свою правову позицію у вказаних правовідносинах.

Інші учасники справи у судове засідання не зявились, сповіщались в установлений законом порядок, про поважні причини такої неявки суд не повідомили. Окрім цього, усі учасники справи навали суду письмові докази, заяви й клопотання та таким чином скористалися своїм правом з приводу надання суду доказів в обґрунтування своїх доводів, висловили свою правову позицію у вказаних правовідносинах.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для відкладення розгляду справи в силу неявки сторони позивача, враховуючи її неодноразову неявку, суд має застосувати до таких правовідносин положення частини 3 статті 27 ЦПК України про заборону здійснювати свої процесуальні права недобросовісно, з огляду на що суд зобовязаний розглянути справу за наявними в справі доказами за відсутності учасників спору, які не зявилися в засідання без доведення наявності поважних причин для такого.

У цьому судом додатково враховано, що протягом тривалого часу жоден з учасників справи нових доказів, що мають значення для вирішення справи, не надав, а розгляд справи відкладався в силу особливостей цивільного процесуального закону й поведінки учасників спору.

Суд дослідив матеріали справи, дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів.

Щодо фактичних обставин по справі.

Будівля, що розташована по вул. Торговій, будинок під №6 в м. Одесі, належить до об'єктів культурної спадщини йе колишній прибутковий будинок Руссова, збудований у 1890-х роках за проектом архітектора ОСОБА_4, в якому жили: ОСОБА_5 - вчений-хімік, академік (1920-1937 р.р.), ОСОБА_6 математик, професор (1920 - 1945 р.р.), ОСОБА_7 оперний співак, професор (1940-1941 р.р.), ОСОБА_8 оперна співачка, народна артистка УРСР (1944-1979 р.р.), ОСОБА_9 оперний співак, заслужений артист УРСР (1944-1967 р.р.), ОСОБА_10 поет (1979-1995 р.р.).

На підставі рішення Одеського обласного виконкому № 480 від 15.08.1985 року вказану будівлю прийнято під охорону держави як пам'ятку архітектури місцевого значення, № 491 як пам'ятку історії місцевого значення. Наказом Міністерства культури і туризму України № 728/0/16-08 від 20.06.2008 року занесена до Державного реєстру нерухомих пам'яток України під охоронним №848-Од.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 19.10.2009 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.08.2007 року № 923, нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 33,3 кв.м., є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Право комунальної власності на зазначене нежитлове приміщення належним чином зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» від 06.02.2009 року.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 15.01.2009 року, виданим на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.08.2007 року № 923, нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 36,3 кв.м., є об'єктом комунальної власності територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради. Право комунальної власності на зазначене нежитлове приміщення належним чином зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» від 16.04.2010 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 26.06.2008 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 530, нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 50,9 кв.м., є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Право комунальної власності на зазначене нежитлове приміщення належним чином зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» від 04.08.2008 року.

Відповідно до витягу із газети «Одеський вісник» від 26.07.2013 року опубліковано інформацію про намір зазначеного Департаменту передати в оренду нежитлові приміщення, до переліку яких увійшли нежитлове приміщення підвалу № 702, загальною площею 36,3 кв.м., та нежитлове приміщення підвалу № 503, загальною площею 50,9 кв.м., розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Торгова, 6.

На виконання функцій покладених на Департамент Одеською міською радою 29.10.2013 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ ЕН БІ РЕНТ» укладено договір оренди № 88/31, відповідно до якого передано у оплатне строкове користування об'єкт комунальної власності нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 87,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, будинок № 6.

Щодо правомірності укладання спірного договору оренди суд дійшов такого.

В статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України держава гарантує в Україні місцеве самоврядування та наявність комунальної форми власності.

Відповідно до ст. ст. 142, 143 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме та нерухоме майно, майнові права доходи місцевих бюджетів й інші кошти, земля, що є у власності територіальних громад, кошти, отримані від відчуження інше.

Територіальні громади міста або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності, здійснює правомочність щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами комунальної власності, має право у тому числі продавати, купувати, вирішувати питання відчуження об'єктів права комунальної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади.

Як встановлено судом, таким уповноваженим органом Одеської міської ради у досліджуваних правовідносинах є Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

На виконання функцій, покладених на Департамент Одеською міською радою, 29.10.2013 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради й Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ ЕН БІ РЕНТ» укладено договір оренди № 88/31, відповідно до якого передано у оплатне строкове користування об'єкт комунальної власності нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 87,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 6.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, позивачем належним чином не доведено й не представлено доказів наявності будь-яких ознак порушень, передбачених правилами ст. 203 Цивільного кодексу України, які, за твердженням ОСОБА_1, мають місце у діях сторін учасників договору під час укладання оспорюваного договору й наявні в змісті останнього.

Щодо посилань позивача про протиправність виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 й посилання на порушення або невизнання його прав стороною відповідачів.

Нежитловим приміщенням підвалу, загальною площею 36,3 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, буд. 6, інша особа ОСОБА_2 володіла на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, яке, відповідно до листа Прокуратури м. Одеси, скасоване ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.02.2009 року у справі № 2-4409/2007.

Спірне приміщення є підвальним та до складу житлового фонду не віднесене на підтвердження протилежного суду доказів не представлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2014 року по справі №522/11796/13 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2, за участю третьої особи ОСОБА_11, про зобовязання усунути перешкоди в користуванні майном та виселення позовні вимоги Департаменту задоволено, зокрема, судом зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди територіальній громаді м.Одеси в особі Одеської міської ради та в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в користуванні нежитловим приміщенням, загальною площею 36,3 кв.м., розташованим за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 6, й виселено ОСОБА_2 з нежитлового приміщення, загальною площею 36,3 кв.м., розташованим за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 6; передано вказане приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.03.2015 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.05.2015 року по справі № 6-9573св15 рішення першої та апеляційної інстанції були залишені без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Відповідно до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 07.04.2014 року № К-471/К ОСОБА_3 не є працівником КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (оскільки її звільнено за власним бажанням) та зі своєю сім'єю проживає в приміщенні, розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 6, яке раніше було надано їй КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» як тимчасове житло на час роботи.

Також зі змісту вказаного листа слідує, що питання щодо вселення ОСОБА_3 у приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 6, на засідання громадської комісії з житлових питань Приморської районної адміністрації Одеської міської ради не розглядалося, ордер на вселення не видавався.

Таким чином, доводи щодо проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у нежитлових приміщеннях підвалу, площею 36,3 кв.м. та 50,9 кв.м., які є складовими частинами орендованого майна за договором оренди № 88/31 від 29.10.2013 року, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 6, та є об'єктами комунальної власності, суд вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, які сприймаються критично.

Окрім цього, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

За правилом, встановленим ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до змісту статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом саме свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені.

З урахуванням наведеного, істотного значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд з'ясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» сформульовано правова позиція, відповідно до якої, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй необхідно відмовити. При цьому, ОСОБА_1, у порушення цих, встановлених цивільним й цивільним процесуальним законодавством, правил, не визначено у позові й не доведено в судовому засіданні під час розгляду справи, які саме його, як позивача у справі, права й інтереси порушені або невизнанні стороною відповідачів у цьому спорі.

Беручи до уваги надані суду докази, зважаючи на твердження самого позивача про порушення прав й інтересів у вказаних правовідносинах саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3, від імені яких позивач не вправі звертатися до суду, суд зробив висновок, що ОСОБА_1 у вказаних правовідносинах не довів факту порушення саме його прав та інтересів та, як наслідок, у задоволенні предявленого ним позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Щодо інших підстав відмови у вказаному позові.

Додатково судом встановлено, що 13 листопада 2013 року між Управлінням та ТОВ «ДІ ЕН БІ РЕНТ» укладено охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини щодо спірних підвальних приміщень.

Останнє спростовує твердження позивача про направлення дій підприємства-орендаря на пошкодження, перепланування й перебудову приміщення у будинку, що є історичною цінністю й памяткою культурної спадщини, зокрема й Територіальної громади міста Одеси.

Судом також встановлено, що між Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, від імені та в інтересах якої діяв Департамент комунальної власності Одеської міської ради, з однієї сторони, й Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІ ЕН БІ РЕНТ» з іншої, 13 вересня 2016 року укладено договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень у будинку № 6 по вулиці Торговій у місті Одесі, що саме по собі надає суду підстави вважати, що договірні правовідносини й правові наслідки, встановлені попередньо укладеним спірним договором оренди, є припиненими.

При цьому, дії сторін, направлені на укладання цього договору купівлі продажу позивачем у цьому судовому провадженні не оскаржувались та, як наслідок, зважаючи на межі заявлених вимог, судом не досліджувались.

Таким чином, вимоги позивача, у разі їх задоволення судом, мають бути направлені на реальні правові наслідки, в іншому випадку його дії у судовому процесі спрямовані на здійснення права на судовий захист у такий спосіб, що не можна визнати добросовісним, а використання судового процесу відбулося не згідно з його призначенням, що повинен мати на меті справедливе, неупереджене, ефективне та оперативне здійснення правосуддя з ціллю захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається в якості обґрунтування своїх позовних вимог, зважаючи на межі розгляду заявлених ним вимог у цьому спорові, беручи до уваги встановлені обставини, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню у повному обсязі.

За правилами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 651, 652, 653 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 61, 213, 215 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ ЕН БІ РЕНТ», за участі третьої особи Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ С.О. ПОГРІБНИЙ

31.05.2017