Справа № 461/1876/16 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/323/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шеремети Н.О.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 30.01.2016р. № 2/1068, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6.

Застосовано наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 1490 грн. судового збору за подання позовної заяви та 275,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02 серпня 2016 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року залишено без задоволення.

Рішення оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що у суду першої інстанції не було підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30.01.2016р. сторони визначилися з усіма істотними умовами договору та не оспорюють їх, даний правочин вчинено відповідно до вимог чинного законодавства, договір виконано, так як за покупцем у встановленому порядку зареєстровано право власності на автомобіль. Крім цього вказує, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу на даний час не розглянутий, тому на час вчинення правочину позивачка не мала прав на майно відповідача. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з»явились у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про необгрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення за ч.1 ст.214 цього Кодексу суд вирішує питання про наявність обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спір, суд з'ясувавши та встановивши дійсні обставини справи, дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 234 ЦК України.

Так, ухвалюючи рішення про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, суд виходив з того, що такий договір є фіктивним, оскільки дії відповідача спрямовувались на уникнення відповідальності за взяті на себе грошові зобов'язання перед позивачем та щоб в подальшому не можна було застосувати заходи забезпечення позову та звернення стягнення.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції, погоджується колегія суддів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 04.12.2014 року позичив у ОСОБА_4 51 850 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів в розмірі 51 850 доларів США ОСОБА_2 написав розписку від 04.12.2014 року, у якій зобов'язувався повернути вказані грошові кошти до 04.02.2015 року. У зв'язку із невиконанням взятих на себе грошових зобов'язань у Позивача виникла необхідність звернутись у суд з позовною заявою від 24.12.2015 року, про стягнення боргу за договором позики. Знаючи про існування боргових зобов'язань перед ОСОБА_4 та наявність у суді справи за позовом ОСОБА_4 до нього про стягнення заборгованості, ОСОБА_2 30 січня 2016 року уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу №2/1068, за умовами якого передав у власність покупця ОСОБА_6 транспортний засіб Volkswagen Transporter 2011 року випуску, сірого кольору, н.з. НОМЕР_3, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1, ідентифікаційний номер двигуна НОМЕР_2 за ціною 149 000 грн. Спосіб здійснення оплати за таким договором не обумовлювався. Представник відповідача проти вказаних обставин не заперечував у ході апеляційного розгляду справи.

За положенням ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода без наміру створення правових наслідків.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

З урахуванням особливості та характеру спірних правовідносин, дійсних обставин справи, наявних у справі доказів у їх сукупності, судова колегія вважає, що районний суд прийшов до вірного висновку про те, що при вчиненні правочину купівлі-продажу рухомого майна відповідач не мав наміру створити відповідні правові наслідки, а мав на меті у спосіб переходу права власності від однієї сторони до іншої приховати майно та уникнути його арешту і реалізацію у майбутньому. При цьому судова колегія враховує той факт, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_2 після подання до суду позову ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та з особою, яка зареєстрована з ним за однією адресою і з якою він перебуває у родинних відносинах, що визнав представник відповідача в судовому засіданні. Окрім того, оплата вартості транспортного засобу не підтверджується належними та допустимими доказами, що також свідчить формальність намірів продажу автомобіля.

Таким чином, встановивши ці факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленим фактом, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід відхилити, а заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: