УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Каганюк Олег Юрійович, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та права власності на його частку за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 5 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що він та ОСОБА_4 з 1983 року по 1999 рік проживали у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого продовжували проживати разом за адресою: АДРЕСА_1, а з 2002 року - за адресою АДРЕСА_2, вели спільне господарство, виховували сина. Перебуваючи у шлюбі, вони розпочали спорудження будинку по АДРЕСА_2 на земельній ділянці, виділеній ОСОБА_4 згідно з рішенням Любомльської міської ради від 16 жовтня 1992 року, який добудували під час спільного проживання у 2006 році, вже не перебуваючи в шлюбі. Тому йому належить Ѕ частина спірного будинку. У грудні 2015 року через погіршення відносин він змушений був залишити дружину та переїхати жити в іншу квартиру. 26 лютого 2016 року відповідач без його згоди продала їх спільний будинок своїй матері, чим порушила його права як співвласника. Ураховуючи викладене, позивач просив суд встановити факт спільного проживання його та ОСОБА_4 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 29 грудня 1999 року по січень 2016 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_2; визнати спірний будинок об'єктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_4, визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного будинку.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 5 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 26 жовтня 2016 року, позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 3 березня 2000 року по 31 грудня 2014 року. Визнано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, Волинської області, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_5, як покупцем, від 26 лютого 2016 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину вищевказаного будинку, за ОСОБА_4 залишається у власності інша 1/2 частина вказаного будинку. Вирішено питання про судові витрати. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що є доведеним факт, що сторони у період з 2000 року вели спільний бюджет та спрямовували свої трудові зусилля на одержання доходів для набуття спільного майна та ведення побуту, тому спірний будинок збудований за рахунок спільної праці та трудової участі, а тому є спільною сумісною власністю сторін. Оскільки відповідач без його згоди як співвласника спірного будинку відчужила будинок за договором купівлі-продажу своїй матері, суди дійшли висновку, що такий договір є недійсним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 18 лютого 1983 року по 3 березня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Любомльсього районного суду від 29 грудня 1999 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 92, 218 зворот).

У період шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_8, який був інвалідом з дитинства, самостійно не пересувався.

Рішенням Любомльської міської ради народних депутатів від 16 жовтня 1992 року ОСОБА_4 виділено у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності загальною площею 1 200 кв.м по АДРЕСА_2 (а.с. 64 зворот).

У 1992 році на замовлення ОСОБА_4 був розроблений і затверджений проект забудови земельної ділянки індивідуальним жилим будинком (а.с. 9-11).

Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за станом на 27 серпня 2013 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 побудований у 2003 році (а.с. 206-208).

Право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано 26 березня 2014 року на ім'я ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 березня 2014 року (а.с. 204).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 послався на те, що з 29 грудня 1999 року по січень 2016 року він проживав із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та приймав участь у зведенні спірного будинку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, позивач повинен довести, що спірне майно придбано ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15 і відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суди наведеного не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили та не навели належних та допустимих доказів участі позивача у зведенні будинку, а також не встановили обсягу такої участі. При цьому саме від встановлення обсягу трудової участі залежить розмір частки позивача у спірній нерухомості.

Крім того, суди дійшли передчасного висновку про застосування до спірних правовідносин норм СК України з підстав того, що спірний будинок введено в експлуатацію в 2016 році, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що будівництво цього будинку згідно технічного паспорту було закінчено у 2003 році, тобто до набрання СК України чинності, та не врахували, що до набрання СК України чинності діяв Закон України «Про власність» та КпШС, які не передбачали визнання майна спільною сумісною власністю за наслідками проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а вимагали саме встановлення обсягу трудової та грошової участі кожного у придбанні (зведенні) майна.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 5 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Т.О. Писана
О.В. Попович