АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 644/98/16-ц Головуючий суддя І інстанції Сітало А. К.
Провадження № 22-ц/790/1623/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Пилипчук Н.П.

суддів: Кругової С.С., Піддубного Р.М.,

при секретарі - Радченко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 липня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 липня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» - задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором № ML-701/074/2006 від 17.05.2006 року в розмірі 11 137, 17 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Банк» відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що відповідача ОСОБА_3 було мобілізовано до лав Збройних Сил України та залучено до зони проведення антитерористичної операції, де він і перебуває наразі. У зв'язку із чим суд повинен був зупинити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 201 ЦПК України. Також позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження суми заборгованості, оскільки відповідачем до травня 2016 року включно були здійснені щомісячні платежі, але у зв'язку із тяжким матеріальним становищем вказані платежі були сплачені в іншій сумі, ніж зазначено у графіку погашення кредиту. Отже на момент розгляду справи сума заборгованості зменшилася, однак позивачем не було зменшено позовні вимоги.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що17.05.2006 року між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзен України», правонаступником прав якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-701/074/2006.

Відповідно до умов кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 17 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна строком до 17.05.2021 року, а позичальник зобов'язався повернути банку суму отриманого кредиту, та сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором.

Банк виконав взяті не себе зобов'язання передбачені кредитним договором і надав позичальнику кредит в розмірі 17 000,00 доларів США, згідно кредитної заявки від 17.05.2006 року.

В подальшому, за згодою сторін, вносились зміни до умов кредитного договору шляхом укладення додаткового договору № 1 від 27.05.2009 року, додаткового договору № 2 від 15.12.2009 року, додаткового договору № 3 від 10.06.2010 року, додаткового договору № 4 від 10.12.2010 року, додаткового договору № 5 від 30.05.2011 року, додаткового договору № 6 від 23.12.2011 року, додаткового договору № 7 від 03.08.2012 року.

17.05.2006 року в забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір поруки № SML-701/074/2006.

Згідно п. 1.1 договору поруки, поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань.

Згідно умов п. 3.1 договору поруки, у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, кредитор має право звернутися до поручителя із вимогою про виконання боргових зобов'язань у повному обсязі чи в частині.

В подальшому, за згодою сторін, вносились зміни до договору поруки шляхом укладення 27.05.2009 року додаткового договору № SR-701/074/2006, 30.05.2011 року додаткового договору № 1, 03.06.2012 року додаткового договору № 2.

Позичальник не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного та повного погашення передбачених кредитним договором платежів, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 24.12.2015 року складає 11 137, 17 доларів США та складається з:

- 10468,90 доларів США - заборгованість по сплаті кредиту;

- 668,27 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 17.05.2015 року по 23.12.2015 року.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася та сплати процентів належних йому.

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановленихст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт вказує про те, що сума заборгованості не відповідає дійсності, що не були враховані всі платежі, проте, належних та допустимих доказів зазначеному не надала.

Доводи апелянта про те, що сума кредиту протиправно стягнута з нього в іноземній валюті не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14.

АКБ «Райффайзен Банк України» та ПАТ «ОТП Банк», який є його правонаступником мають ліцензію, яка крім іншого надає право на здійснення операцій з валютними цінностями.

Згідно положень ст.ст. 553, 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

За замістом ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Підстав вважати припиненою поруку ОСОБА_1 судовою колегією не встановлено.

Як вбачається з позовної заяви представник позивача просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором № ML-701/074/2006 від 17.05.2006 року в розмірі 11 137, 17 доларів США, з яких: 10 468,90 доларів США - заборгованість по сплаті кредиту, 668,27 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 17.05.2015 року по 24.12.2015 року.

Судова колегія погоджується з розрахунком суми заборгованості наданим позивачем, оскільки він відповідає умовам договору, підтверджений виписками з особового рахунку, з яких вбачаються дати видачі готівки, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованості за договором.

ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що існують платежі, які не враховані судом при визначені заборгованості. Сплата поточних платежів за кредитом не свідчить про погашення заборгованості, що утворилась за минулий час.

В судовому засіданні неодноразово оголошувалася перерва за клопотанням сторін для врегулювання спору мирним шляхом. Однак станом на 17 травня 2017 року спір між сторонами не вирішено.

Між тим сторони не позбавлені можливості врегулювати спір на стадії виконання рішення суду.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 дійсно з 14.12.2016 року бере участь в антитерористичній операції, перебуває на військовій службі за контрактом.

Зазначені обставини не є підставою для зупинення провадження у справі.

Предметом розгляду цієї справі є заборгованість за кредитом, що утворилась станом на 24.12.2015 року, тобто до початку військової служби ОСОБА_3

ОСОБА_3 рішення суду на цей час не оскаржує.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

Р.М. Піддубний