У х в а л а

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в сумі 485 532 грн.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 29 лютого 2012 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «МІГ» (далі - ТОВ «МІГ») було укладено кредитний договір, зі змінами, за умовами якого останній отримав кредит на суму 350 000 грн зі сплатою 25,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 28 лютого 2014 року.

На забезпечення виконання ТОВ «МІГ» своїх зобов'язань, між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено окремі договори поруки від 29 лютого 2012 року та від 23 січня 2013 року відповідно.

Посилаючись на неналежне виконання ТОВ «МІГ» своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 09 грудня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 485 532 грн, з яких: борг за кредитом - 289 033 грн 16 коп., заборгованість за відсотками - 108 897 грн 73 коп., пеня - 63 528 грн 16 коп., штраф - 1000 грн фіксована ставка та штраф 23 072 грн 95 коп. процентна ставка, позивач просив стягнути вказану заборгованість з відповідачів, як поручителів.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 21 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 лютого 2012 року в сумі 485 532 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 29 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 21 квітня 2015 року в частині стягнення кредитної заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 485 532 грн та судових витрат в розмірі 1 827 грн з ОСОБА_3 скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи солідарно із поручителів суму боргу за кредитним зобов'язанням ТОВ «МІГ» в розмірі 485 532 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник порушив кредитні зобов'язання, а тому поручителі несуть солідарний обов'язок перед кредитором, що є підставою для стягнення з них вказаної суми боргу, яка розрахована станом на 09 грудня 2014 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд дійшов висновку про припинення поруки ОСОБА_3 відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки з вимогою до поручителя банк звернувся 21 лютого 2014 року, змінивши строк виконання основного зобов'язання, проте з цим позовом до суду звернувся лише 02 лютого 2015 року; при цьому судом враховано, що з поручителями укладені окремі договори поруки, умови яких не передбачають спільної відповідальності поручителів, а тому в силу ч. 2 ст. 554 ЦК України, кожний з відповідачів, як поручитель, несе перед кредитором солідарну відповідальність лише разом з боржником.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору про надання овердрафтового кредиту під трафік платежів, укладеного 29 лютого 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «МІГ», а також змінами, внесеними до нього згідно договорів від 23 січня 2013 року, 16 квітня 2013 року, 11 вересня 2013 року, останній отримав кредит в сумі 350 000 грн із сплатою відсотків за користування ним за диференційованою ставкою визначеною у договорі про внесення змін від 11 вересня 2013 року, строком до 28 лютого 2014 року згідно з договором про внесення змін від 23 січня 2013 року (а. с. 13-23).

Пунктом А.3 кредитного договору із змінами, внесеними договором від 23 січня 2013 року, сторони погодили, що починаючи із 91-го дня від часу порушення позичальником кредитного зобов'язання, банк на свій розсуд має право змінити умови договору, встановити інший термін повернення кредиту, для чого направляє позичальнику повідомлення банку із зазначенням дати повернення заборгованості. У випадку не погашення заборгованості у термін, визначений у повідомленні банку, вся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, визначеної у повідомленні банку, вважається простроченою.

Вказані кредитні зобов'язання забезпечені порукою ОСОБА_3 згідно з договором поруки від 29 лютого 2012 року, із змінами, внесеними за договорами від 23 січня 2013 року, 16 квітня 2013 року, 11 вересня 2013 року (а. с. 24-28), та порукою ОСОБА_4 на підставі договору поруки від 23 січня 2013 року та змінами, внесеними до нього від 16 квітня 2013 року та 11 вересня 2013 року (а. с. 29-31).

Згідно з п. 1.2, п. 1.5 договору поруки від 29 лютого 2012 року із наступними змінами до нього встановлено, що у разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій на підставі ст. 554 ЦК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на неналежне виконання ТОВ «МІГ» своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 09 грудня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 485 532 грн, з яких: борг за кредитом - 289 033 грн 16 коп., заборгованість за відсотками - 108 897 грн 73 коп., пеня - 63 528 грн 16 коп., штраф - 1000 грн фіксована ставка та штраф 23 072 грн 95 коп. процентна ставка, яку він просив стягнути солідарно з поручителів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки, укладеним банком з ОСОБА_3, не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що порука припиняється належним виконанням позичальником взятих кредитних зобов`язань чи виконання поручителем цих же зобов`язань згідно умов цього договору (а. с. 24-30).

Апеляційним судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що позичальник порушив умови кредитного зобов'язання починаючи з 13 січня 2014 року, у зв'язку з чим банк надіслав на адресу поручителів вимогу про дострокове повернення кредитної заборгованості до 21 лютого 2014 року (а. с. 32), яка була отримана поручителем 05 лютого 2014 року (а. с. 12), проте з цим позовом звернувся 02 лютого 2015 року.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, позивач змінив строк виконання основного зобов'язання, визначивши датою повернення кредиту 21 лютого 2014 року, а тому мав пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, проте вказаний позов подано лише 02 лютого 2015 року, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволені позову до поручителя ОСОБА_3 відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України у зв'язку із припиненням поруки.

Крім того апеляційний суд, врахувавши правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-185цс14, дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки з поручителями укладені окремі договори поруки, умови яких не передбачають спільної відповідальності поручителів, а тому в силу ч. 2 ст. 554 ЦК України кожний із відповідачів, як поручитель, несе перед кредитором солідарну відповідальність лише разом із боржником.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович