Справа №463/3177/16-ц
Провадження №2/463/334/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання ОСОБА_7 Дмитра, 08.11.2014р. з батьком позивачем ОСОБА_1

Провадження у вказаній справі відкрито ухвалою судді від 02.09.2016р., яку разом з позовною заявою та доданими до неї документами з перекладом на польську мову відповідно до Договору між Україною та ОСОБА_8 про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який підписано 24 травня 1993 року, направлено відповідачу з пропозицією подати письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються.

Крім того, 02.09.2016р. відповідно до Договору між Україною та ОСОБА_8 про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який підписано 24 травня 1993 року до компетентного суду ОСОБА_8 направлено доручення про вчинення окремих процесуальних дій, а саме про проведення допиту відповідача. Матеріали про виконання доручень Личаківського районного суду м. Львова про вручення документів та про проведення окремих процесуальних дій надійшли до суду 26.05.2017р.

До початку судового засідання представник відповідача подала клопотання про закриття провадження у справі яке мотивує тим, що 26.10.2016р. матір дитини, яка є громадянкою ОСОБА_8 звернулась до Міністерства юстиції України відповідно до Конвенції про повернення дитини до держави її постійного проживання, а саме до ОСОБА_8. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12.09.2017р., яке ухвалено за позовом Головного територіального управління юстиції у Львівській області, визнано незаконним утримання ОСОБА_1 на території України малолітнього ОСОБА_7 та зобовязано ОСОБА_1 повернути малолітнього ОСОБА_7 на територію ОСОБА_8. Вказане рішення суду фактично виконано і 22.09.2017р. малолітнього повернуто до держави постійного проживання. Підстави виникнення правового звязку між дитиною та батьками повинні визначатись відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Реєстрація народження малолітнього проведена у ОСОБА_8. Дитині видано паспорт громадянина цієї країни для поїздок за кордон. Міжнародним законодавством, яке ратифіковано Україною, така юрисдикція спорів віднесена до компетенції судів місця постійного проживання, яким є ОСОБА_8, у звязку з чим просить суд провадження у даній справі закрити, оскільки такий спір повинен розглядатись судом ОСОБА_8.

В судовому засіданні представник відповідача клопотання підтримала. Додатково пояснила, що підставою для розгляду справи компетентним судом ОСОБА_8 є вимоги Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, яка ратифікована Законом України № 136-V від 14.09.2006р. і яка набула чинності для України 01.02.2008р.

Позивач, а також його повноважний представник адвокат ОСОБА_2 проти обґрунтованості клопотання заперечили, оскільки положення ст. 255 ЦПК України не передбачають наведеної вище підстави для закриття провадження у справі.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила проти обґрунтованості заявленого клопотання, оскільки спір про визначення місця проживання дитини, який перебуває на розгляді суду ОСОБА_8 триває і кінцеве рішення в такому спорі, який ініційовано матірю дитини, на даний час не ухвалено.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

У відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей закріплено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду справи судовим органом, що стосується її, отримувати всю відповідну інформацію та мати можливість висловлювати свої думки.

Відповідно до ст. 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, не лише упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, консультує дитину та надає їй можливість висловити свою думку, а ще й приділяє належну увагу таким думкам.

Згідно вимог ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обовязки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний звязок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Системний аналіз цієї норми в поєднанні з положеннями ст. 3 Конвенції про права дитини свідчить про те, що у справах, які так чи інакше торкаються інтересів дитини, слід застосовувати виключно те право, яке має тісний звязок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини, незалежно від того чи таке право одночасно є або ж не є особистим законом дитини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Законом України № 136-V від 14.09.2006р. ратифіковано Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, яка набула чинності для України 01.02.2008р. (далі Конвенція від 19.10.1996р.).

Членом цієї Конвенції згідно даних, розміщених на офіційному веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (www.hcch.net) в тому числі є ОСОБА_8.

Цілями Конвенції від 19.10.1996р., відповідно до п. «а» ст. 1 в тому числі є визначення держави, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Такі заходи, передбачені п. «а» ст. 1, відповідно до п. п. «b», «f» ст. 3 Конвенції від 19.10.1996р. можуть застосовуватись, зокрема щодо права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини або ж нагляду з боку державного органу за піклуванням за дитиною будь-якою особою, яка несе відповідальність за дитину.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Конвенції від 19.10.1996р., з урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.07.2016р., тобто ще до предявлення даного позову, відповідач ОСОБА_5 звернулась до Районного суду для Варшави Правги-Північ у м. Варшава, V відділення з питань сімї та неповнолітніх осіб з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею в ОСОБА_8 і постановою цього суду від 15.09.2016р. (а.с.151, 152-153) визначено, що на термін здійснення цього провадження кожний раз місцем проживання малолітнього буде місце проживання матері.

Позивач, який у цій справі є відповідачем не надав суду відомостей про скасування цієї постанови.

Згідно копії свідоцтва про народження малолітнього (а.с.154), яке перекладено на українську мову (а.с.154), реєстрація його народження проведена компетентним органом ОСОБА_8.

Відповідно до довідки від 16.12.2014р., яка видана Воєводою Мазовєцкім (а.с.157), переклад якої також здійснено на українську мову (а.с.157зв.-158) і засвідчено нотаріально, малолітній отримав 16.12.2014р. паспорт для поїздок за кордон серії ЕН № 6399857.

Галицький районний суд м. Львова рішенням від 12.09.2017р., яке ухвалено за позовом Головного територіального управління юстиції у Львівській області, визнав незаконним утримання ОСОБА_1 на території України малолітнього ОСОБА_7 та зобовязав ОСОБА_1 повернути малолітнього на територію ОСОБА_8.

Оскільки питання про звичне місце проживання дитини відповідно до ст. 5 Конвенції від 19.10.1996р. впливає на визначення юрисдикції держави, яка повноважна розглянути спір про визначення місця проживання дитини, а матеріали справи свідчать про те, що таким місцем звичного проживання є ОСОБА_8, саме судовий орган цієї країни повноважний розглядати даний спір.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частинами 1, 2 ст. 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Крім того, згідно вимог ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Беручи до уваги вищенаведене, а також вимоги ч. 2 ст. 3 ЦПК України, вбачаючи, що на спірні правовідносини в частині юрисдикції спору поширюються положення ст. 5 Конвенції від 19.10.1996 року, суд приходить до висновку, що провадження у справі за аналогією закону підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у звязку з чим визнає клопотання відповідача обґрунтованим та постановляє ухвалу про його задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 10, 255, 259, 260 ЦПК України,

у х в а л и в:

Клопотання задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про визначення місця проживання дитини закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: Леньо С.І.