АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 75/2284/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3482/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю: представника позивача Решетнік Ю.І.

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», поданою представником Кочіним Геннадієм Івановичем на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

в с т а н о в и л а:

Позивач звертаючись у лютому 2016 року до суду з вищевказаним позовом ставив питання про стягнення на користь банку з відповідачів у солідарному порядку суму боргу, процентів нарахованих за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року в розмірі 18444,74 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 24 084,74 гривень з підстав неналежного виконання боржниками умов кредитного договору та договору поруки, що призвело до заборгованості, яка в добровільному порядку відповідачами по справі не сплачується

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 1 грудня 2016 року у задоволенні вищевказаного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам по справі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Відповідач та її представник не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Інші учасники судового розгляду будучи належним чином повідомленими про розгляд справи у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у її відсутність у відповідності до вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так судом при розгляді справи встановлено, що 22 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов кого банк зобов'язувався надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії, що дорівнює 80000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 404 000 гривень за курсом Національного банку У країни на день укладання цього договору.

16 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне овариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, за якою сторонами було досягнуто домовленості щодо зміни суми ліміту поновлювальної кредитної лінії до 96 500 доларів США, що дорівнює еквіваленту 487 325 гривень за курсом: Національного банку України на день укладання цього договору.

В забезпечення виконання умов договору про надання споживчого кредиту з боку позичальника ОСОБА_4, 22 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 97869.

Також, 22 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_8 було укладено договір поруки № 98042.

За умовами вказаних договорів поруки, поручителі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зобов'язувалися перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

16 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним: інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_7, ОСОБА_8 були укладені відповідні додаткові угоди № 1 до договорів поруки.

Відмовляючи у задоволенні вимог суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не було доведено належними доказами факту перерахування: коштів на рахунок позичальника в розмірі який було передбачено умовами договору , отримання таких коштів позичальником. Так як надана стороною позивача виписка по кредитному договору містить розбіжності щодо дати зарахування коштів на рахунок позичальника, при цьому меморіальних ордерів про перерахування коштів, заяв на видачу готівки, стороною позивача надано не було. У зв'язку з чим суд вважав, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості задоволенню не підлягають.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник позивача вказував, що предметом позовних вимог є неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором, в той час як видача коштів з поточного рахунку ОСОБА_4 не стосується правовідносин, які виникають на підставі укладеного кредитного договору, а відноситься до розрахунково-касових правовідносин між банком та клієнтом на підставі іншого укладеного правочину (наприклад, договору банківського рахунку), а тому - подальше використання отриманих кредитних коштів не стосується предмету спору та не звільняє ОСОБА_4 від обов'язку виконувати свої зобов'язання за кредитним договором належним чином.

У матеріалах судової справи також міститься розгорнута виписка за кредитним договором, яка відображає детальну інформацію про розміри отриманих та повернутих коштів, облік залишку заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до п.п. 9.9. договору банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобов'язань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан, первинні документи, дані балансу, надані банком. Дані положення судом першої інстанції не були взяті до уваги. Хоча, відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року суд має визначити, які правовідносини виникли між сторонами та які норми права підлягають застосуванню при вирішенні справи.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так згідно до п. 1.5 договору про надання споживчого кредиту від 22 лютого 2007 року кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням.

За п. 1.2.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, надання кредиту здійснюється у термін, зазначений у заяві позичальника (наданій до банку за формою згідно додатку №1 до договору), але в будь-якому випадку не раніше 22 лютого 2007 року.

Додаток 1 до договору про надання споживчого кредиту є зразком форми заяви з якою повинна звернутися позичальник щодо надання « траншу в межах ліміту кредитної лінії згідно договору про надання споживчого кредиту».

У ході розгляду справи відповідач ОСОБА_4 заперечувала отримання нею коштів, а саме - 24.05.2007 року - 19 000 доларів США; 17.08.2007 року - 16 500 доларів США а також отримання ще 166о - доларів США.

Позивач на спростування невизнання відповідачем зарахування зазначених вище сум на її рахунок за її заявами у відповідності до додатку № 1 посилався на те, що згідно акту № 7 від 27 вересня 2013 року про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, наданого Київським регіональним департаментом АКІБ «УкрСиббанк», меморіальні документи в національній іноземній валюті та банківських металах (а також відомості за платіжними операціями, виконаними за допомогою карток і внутрішньодержавних платіжних та автоматизованих карткових систем, у т.ч. позабалансові) за 2006-2007 роки було знищено.

У той же час, згідно до п. 676 глави 2 «Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання», затвердженого постановою Правління НБУ від 08.12.2004 року № 601 передбачено, що меморіальні документи за довгостроковими кредитами підлягають зберіганню протягом п'яти років після погашення кредиту.

На момент складення акту кредитний договір укладений між сторонами по справі був ще діючим.

Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 54 затверджено Положення про організацію операційної діяльності в банках України в якому визначено вимоги до документування операцій у банках.

Надана банком виписка суперечить первинним бухгалтерським документам, які підтверджують факт видачі кредитних коштів саме в тих розмірах, що в ній відображені. Оскільки виписка не співвідноситься з первинними документами, які наявні в матеріалах справи, то колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції, щодо неможливості перевірити розбіжності в розрахунку заборгованості з урахуванням також того, що відповідач ОСОБА_4 здійснювала оплату за договором кредиту до січня 2015 року. За наданим позивачем розрахунком сума фактичного погашення за кредитом та відсоткам склала майже 127 тисяч доларів США ( т. 1 а.с. 27 36).

Крім того, згідно заяви на видачу готівки № 11 від 26 лютого 2007 року, позичальник ОСОБА_4 отримала суму коштів у розмірі 35 000 доларів США (що в еквіваленті становить 176750 гривень). В той же час, за наданими стороною позивача випискою по кредитного договору вбачається, що вказана сума коштів була перерахована на рахунок позичальника 22 лютого 2007 року, тобто раніше ніж подана заява позичальником.

У ході розгляду справи ОСОБА_4 зазначала , що отримала за час дії укладеного кредитного договору лише два транші в сумі - 21 000 тисяча доларів США та 35 000 тисяч доларів США. Отримані кошти разом з відсотками були нею сплачені повністю, що підтверджується розмірами внесених протягом цього часу коштів на рахунок позивача. Тому вважала, що немає заборгованості.

За час розгляду справи в суді банком не було надано розрахунку, який би спростовував доводи позичальника щодо відсутності заборгованості як до визнаних нею в ході розгляду справи сум отриманих кредитних коштів, так і до заявлених позивачем з урахуванням сплачених фактично нею коштів, щоб давало підстави суду для задоволення вимог позивача.

У зв'язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості задоволенню не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного та беручи до уваги, що у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при постановленні рішення були допущені порушення норм матеріального права, які призвели до постановлення неправосудного рішення. Підстав для скасування рішення суду нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Кочіна ГеннадіяІвановича відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: