Справа № 640/9045/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК», ОСОБА_2 про визнання умов договору поруки недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

14.06.2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір поруки №004Ф-ІК-9/р1 від 14.05.2008 року. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 14.05.2008 року між позивачем та ВАТ ВТБ Банк (правонаступником якого є відповідач ПАТ «ВТБ Банк») та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №004Ф-ІК-9/р1, згідно якого позивач поручився перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання ОСОБА_2 обов'язків за кредитним договором №007Ф-ІК-9 від 14.05.2008 року. Відповідно до умов даного договору, а саме пункту 1 встановлено, що поручитель поручається перед Банком за виконання Позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором №007Ф-ІК-9 від 14.05.2008 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в т.ч., що збільшують основне зобов'язання). Зазначене положення договору, на думку позивача, є несправедливим в розумінні законодавства України «Про захист прав споживачів», оскільки договір поруки не містить строку дії договору, порядку зміни і припинення дії договору, що також є підставою для визнання договору поруки недійсним.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовну заяву підтримав, та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк» Тобота Ю.А. в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що оскаржуваний договір містить усі зазначені умови, та позивач не є споживачем, оскільки він не отримував кредит, а лише поручився за належне виконання відповідачем обов'язку з повернення цього кредиту.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило.

Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення норм цивільного процесуального законодавства України, щодо обов'язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, пред'явлений позов розглядався виключно в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що 14.05.2008 року між позивачем та відповідачами було укладено договір поруки №004Ф-ІК-9/р1, відповідно до умов якого поручитель поручився перед Банком за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір,

термін та умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором №007Ф-ІК-9 від 14.05.2008 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в т.ч., що збільшують основне зобов'язання).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналізуючи положення ст. 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Таким чином, судом встановлено, що з урахуванням заявлених позивачем підстав позову, які зокрема обґрунтовані положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», положення указаного Закону не застосовуються до даних правовідносин, оскільки позивач не є споживачем кредитних послуг, які надавались відповідачем ПАТ «ВТБ Банк» відповідачу ОСОБА_2. Також, в судовому засіданні встановлено, що кредитний договір недійсним не визнавався.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч.1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Також, при укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх питань та досягнуто згоди на їх укладення, про що свідчать підписи сторін, а що стосується посилання позивача та його представника в судовому засіданні, що оскаржуваний договір поруки не містить строку дії договору, порядок зміни і припинення дії договору, то вказані твердження суперечать положенням п.12 оскаржуваного договору, а також позивач підтвердив свою згоду на те, що він ознайомлений з умовами кредитного договору (у т.ч. про строки виконання зобов'язань за кредитним договором), а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, а отже суд вважає за необхідне відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК», ОСОБА_2 про визнання умов договору поруки недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий -