ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», треті особи: завідуюча Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» - Сіверська Марина Геннадіївна, ОСОБА_6, Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області, про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення неправомірним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що на підставі наказу від 09 липня 2012 року № 113 відповідач прийняв її на роботу на 0,25 ставки лікарем-терапевтом стаціонару за зовнішнім сумісництвом, а наказом від 06 грудня 2013 року № 208 о/с відповідач перевів її на 0,5 ставки за сумісництвом з 09 грудня 2013 року.

Вказувала, що звільнення працівника з роботи за сумісництвом провадиться на підставах і в порядку, передбаченому чинним законодавством України (ст. ст. 36, 38, 40, 41 КЗпП України), а також додатковими підставами для звільнення працівника з роботи за сумісництвом є: прийом на роботу, тобто на місце сумісника, іншого працівника, який не є сумісником та обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, встановлені колективним договором, а також трудовим договором по основним місцем роботи.

Позивач вважала, що Державною установою «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» на порушення вимог чинного законодавства, 01 липня 2015 року її звільнено з роботи за сумісництвом у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника - ОСОБА_6, яка так само, як і вона є сумісником.

Наголошувала, що ОСОБА_6 була прийнята на роботу на її посаду (лікарем терапевтичного відділення стаціонару) не за основним місцем роботи, а на роботу за внутрішнім сумісництвом, так як основним місцем роботи ОСОБА_6 є лікар поліклініки.

Крім того зазначила, що у тексті спірного наказу про її звільнення, відповідач з метою введення її в оману вказав, що вона звільнена у зв'язку «з прийняттям на цю посаду постійного працівника». Отже, її, зовнішнього сумісника, звільнили у зв'язку з прийомом на роботу іншого сумісника, а не в зв'язку з прийомом на роботу іншого працівника, який не є сумісником, тобто таке звільнення суперечить вимогам закону.

Вважала, що фактично приводом для її звільнення слугувала та обставина, що 26 червня 2015 роки вона подала заяву про надання їй планової щорічної відпустки з 09 липня 2015 року та просила виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу, що передбачено і чинним законодавством і умовами колективного договору. Проте, в.о. завідуючої сектором медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області вирішила звільнити її для того, щоб таким чином заощадити кошти, які необхідно було б їй виплачувати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з плановою відпусткою. Отже, саме з цієї причини на її посаду було прийнято іншого працівника - теж сумісника, якого в наказі завуальовано називають як «постійний працівник», а не працівник, який працює за внутрішнім суміщенням.

Також позивач вказувала, що внаслідок неправомірних дій відповідача, їй було завдано моральна шкоду, яку вона оцінює в 1 000 гривень.

Посилаючись, зокрема на ст. ст. 233, 235, 237-1 КЗпП України, просила суд: визнати протиправним (незаконним) та скасувати наказ від 01 липня 2015 року №46 о/с про її звільнення з роботи; відновити її на роботі з дня звільнення, тобто з 01 липня 2015 року на посаді лікаря-терапевта стаціонару за зовнішнім сумісництвом; стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 липня 2015 року з дня винесення рішення суду про поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2015 року позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», треті особи: завідуюча Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» - Сіверська Марина Геннадіївна, ОСОБА_6, Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області, про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення неправомірним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просила скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач працювала у відповідача за сумісництвом на посаді лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару лікарні з поліклінікою Сектора медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області та з прийняттям відповідачем на цю посаду іншого працівника, який не є сумісником, а буде працювати та працює на постійній основі (п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43), її звільнено.

Доводи касаційної скарги про те, що на день звільнення позивача фактично не було прийнято на роботу постійного працівника, а відповідач лише планував перевести працівника з іншої посади, а чинним законодавством не передбачено звільнення працівника, який працює за сумісництвом у зв'язку з поданням заяви працівника про переведення з однієї посади на іншу, є необґрунтованими.

Так, як установлено судами попередніх інстанцій, відповідно до наказу начальника відділу медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області від 09 липня 2012 року № 113 о/с, ОСОБА_4 з 09 липня 2012 року була прийнята на посаду за сумісництвом на посаду лікаря-терапевта стаціонару лікарні з поліклінікою при Маріупольському МУ відділу медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області на 0,25 ставки.

Відповідно до наказу начальника відділу медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області від 06 грудня 2013 року № 208 о/с ОСОБА_4 була переведена з 09 грудня 2013 року на 0,5 ставки за тією ж посадою за сумісництвом.

Наказом Сектора медичного забезпечення Головного управління МВС в Донецькій області від 30 квітня 2015 року № 18, ОСОБА_4 була переведена на 0,5 ставки лікаря-терапевта терапевтичного відділення за сумісництвом стаціонару лікарні з поліклінікою Головного управління МВС України в Донецькій області.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_4, остання з 01 січня 2012 року була прийнята на посаду та по теперішній час працює завідуючою денного стаціонару для лікування осіб, які постраждали при аварії на ЧАЕС.

Згідно з графіком роботи ОСОБА_4 у міської лікарні № 4 ім. І.К. Мацука за період з січня по червень 2015 року, робочий день позивача в середньому тривав з 8:00 години до 14:00 або 14:30 години, тобто тривалість робочого дня становила близько 6,5 годин.

Наказом завідувача Сектору медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області від 01 липня 2015 року № 46 о/с, ОСОБА_4 була звільнена з посади лікаря-терапевта терапевтичного відділення за сумісництвом стаціонару лікарні з поліклінікою ГУ МВС України в Донецькій області з 01 липня 2015 року, у зв'язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для видання вказаного наказу стала заява ОСОБА_6 про переведення її на посаду лікаря-терапевта терапевтичного відділення за сумісництвом стаціонару лікарні з поліклінікою Головного управління МВС України в Донецькій області з 02 липня 2015 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що основним місцем роботи ОСОБА_6 до 02 липня 2015 року була посада лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки лікарні м. Маріуполь Сектора медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області, а з 02 липня 2015 року основним місцем роботи стала посада лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару лікарні з поліклінікою Сектора медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області.

Згідно з табелем робочого часу ОСОБА_6 у Сектора медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області з липня по вересень 2015 року, робочий день ОСОБА_6 становив 7,7 години за ставкою 1,0.

Пункт 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 передбачає, що сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно.

Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» передбачає, що тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу.

Суди попередні інстанцій встановили, що основним місцем роботи ОСОБА_4 є робота на посаді завідуючою денного стаціонару для лікування осіб, які постраждали при аварії на ЧАЕС у Комунальній установі «Маріупольській міській лікарні № 4 ім. І.К. Мацука», а робота на посаді лікаря-терапевта терапевтичного відділення за сумісництвом стаціонару лікарні з поліклінікою Головного управління МВС України в Донецькій області повинна виконуватися ОСОБА_4 у вільний від основної роботи та не перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день.

Стаття 7 КЗпП Українизокрема передбачає, що додаткові (крім передбачених у статтях 37і 41цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Відповідно до п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Суди дійшли висновку, що доказів того, що ОСОБА_6 до 02 липня 2015 року працювала на посаді лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки лікарні м. Маріуполь Сектору медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області неповний робочій день або за сумісництвом суду не надано, а тому доводи позивача про те, що ОСОБА_6 була прийнята на роботу на посаду лікаря-терапевта терапевтичного відділення стаціонару не за основним місцем роботи, а на роботу за внутрішнім сумісництвом не знайшли свого підтвердження.

Також, зі змісту ст. ст. 7, 21, 43-1 КЗпП України, п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, вбачається, що підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з сумісником є укладання трудового договору, у тому числі і за наслідками переведення, з працівником, для якого посада сумісника буде основним місцем роботи, а також у зв'язку з обмеженнями сумісництва через особливі умови та режим праці, зокрема графіком роботи.

Так, ОСОБА_6 не була сумісником, а графік роботи ОСОБА_4 за основним місцем роботи не дозволяв їй виконувати роботу за на посаді лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення поліклініки лікарні м. Маріуполь Сектору медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області згідно з встановленим в терапевтичному відділенні графіком. Лише у власника або уповноваженого ним органу, виходячи з організаційної або виробничої необхідності та обмежень передбачених чинним законодавством, є виключне право визначати, які роботи та в який час можуть виконуватися за сумісництвом, а які ні.

При цьому, вказане право не може обмежуватися лише фактом укладання трудового договору з працівником, виключаючи можливість переведення працівників з інших посад, оскільки б це обмежувало права власника або уповноваженого ним органу впливати на організацію праці, створення умов для зростання продуктивності праці шляхом підбору кадрів.

Таким чином, доводи скарги про те, що чинне законодавство передбачає звільнення з суміщуваної роботи лише у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а не переведення іншого працівника є необґрунтованими.

Крім того, твердження позивача, що для звільнення з суміщуваної роботи сумісника, необхідний факт прийняття на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а не триваюча дія, оскільки перебування декількох осіб на однієї і тієї ж посаді та виконання роботи в межах одного трудового договору, чинним законодавством не передбачено та суперечить змісту ст. ст. 21, 30, 47, главам IV, VI, VII КЗпП України, є безпідставними, оскільки звільнення ОСОБА_4 відбулося в день написання ОСОБА_6 заяви про переведення, а безпосереднє переведення на посаду ОСОБА_6 відбулося одразу наступного дня, після звільнення позивача.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.В. Ступак