Справа №464/9237/16-ц
пр.№ 4-с/464/32/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2017 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарі Лобко А.С.

з участю представника стягувача ОСОБА_1

представника державної виконавчої служби ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на дії державного виконавця,

В С Т А Н О В И В :

26.12.2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду зі скаргою, в якій просить визнати неправомірною дію державного виконавця Сихівського відділу ДВС м. Львова у виконавчому провадженні ВП № 52644748 щодо передачі майна на відповідальне зберігання боржнику; визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу ДВС м. Львова у виконавчому провадженні ВП № 52644748 щодо заміни зберігача арештованого майна; зобовязати державного виконавця Сихівського відділу ДВС м. Львова у виконавчому провадженні ВП № 52644748 передати описане майно на відповідальне зберігання ДП «Сетам».

Скарга мотивована тим, що 07.12.2016 року державним виконавцем Сихівського відділу ДВС м. Львова у виконавчому провадженні ВП № 52644748 винесено постанову опису і арешту майна, якою описано транспортні засоби, що належать боржнику. Згідно даної постанови арештоване майно передано на відповідальне зберігання боржнику, що є порушенням норм Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 283/5. Крім того, арештоване майно передано боржнику з правом користування, оскільки про обмеження користування в постанові не зазначено. Банк не надавав зберігачу майна своєї згоди на користування описаним майном, а державний виконавець не залучив банк до проведення виконавчих дій. Внаслідок цього існує великий ризик пошкодження або знищення арештованого майна.

Представник стягувача в судовому засіданні підтримав скаргу і просив її задовольнити, посилаючись на те, що державним виконавцем при визначенні зберігача арештованого майна порушено вимоги діючого законодавства.

Представник відділу ДВС в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, зазначивши, що передача майна на зберігання боржнику не суперечить нормам діючого законодавства. Крім того, представник державної виконавчої служби повідомив, що в даний час передати арештоване майно від боржника іншій особі неможливо, оскільки є ухвала суду про забезпечення позову, яка забороняє проведення будь-яких дій з цим майном.

Боржник в судове засіданні не зявився за невідомих обставин. Про час та місце розгляду скарги боржник повідомлений належним чином.

Заслухавши представника стягувача, представника державної виконавчої служби, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31.03.2016 року солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 27.06.2007 року в розмірі 38049,03 доларів США, пеню в розмірі 195474 грн. 90 коп., 3% річних в розмірі 32133 грн. 27 коп., а також судовий збір по 1797 грн. 59 коп. з кожного.

12.05.2016 року Сихівським районним судом м. Львова на підставі вищезазначеного рішення видано виконавчі листи № 464/2697/15-ц.

13.10.2016 року державним виконавцем Сихівського відділу ДВС м. Львова винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52644748 з примусового виконання виконавчих листів № 464/2697/15-ц.

23.06.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постановою державного виконавця від 07.12.2016 року описано та арештовано майно боржника, а саме: транспортні засоби, що належать ОСОБА_3 Вказаною постановою описане майно передано на відповідальне зберігання боржнику.

Стягувач не погоджується з тим, що майно передано на відповідальне зберігання боржнику та вимагає передачі майна організатору ДП «Сетам».

Під час розгляду скарги судом враховано, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилами ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання (п.п. 1-4 ч. 2 ст. 18).

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, вилучати його, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його установленому законодавством порядку.

Компетенція державного виконавця під час виконання рішення шляхом звернення стягнення на майно боржника врегульовано розділом VII Закону «Порядок звернення стягнення на майно боржника».

Згідно ч. 1 ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до вимог ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.

При цьому, відповідно ч. 1 ст. 58 Закону майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону (цінні папери, ювелірні та інші побутові вироби із золота, срібла, платини і металів платинової групи, дорогоцінного каміння і перлів, а також лом і окремі частини таких виробів, на які накладено арешт), передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обовязок щодо зберігання майна покладено на іншу особу також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

В ч. 2 ст. 58 Закону зазначено, що зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування.

Таким чином, за вимогами Закону України «Про виконавче провадження» визначення особи зберігача арештованого майна (крім майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону) це право державного виконавця. Діючим законодавством державний виконавець не позбавлений, а навпаки, наділений правом передавати майно на відповідальне зберігання боржнику.

При цьому, суд вважає безпідставним посилання представника стягувача на порушення державним виконавцем Порядку реалізації арештованого майна, оскільки передаючи арештоване майно боржнику, державний виконавець не порушив жодної норми вказаного порядку. Так, п. 5 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 283/5, передбачено, що виконавець призначає зберігача у порядку, встановленому статтею 58 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись принципом забезпечення схоронності та цілісності майна. Зберігачами можуть бути боржник, члени його сімї або інші особи, у тому числі організатор.

В судовому засіданні встановлено, що в період з 23.06.2016 року, тобто з дати винесення постанови про арешт майна боржника, та до 07.12.2016 року (день опису та арешту майна) від стягувача не надходило жодної заяви щодо визначення зберігача арештованого майна. Судом також враховано, що боржник добровільно надав державному виконавцеві розшукуване майно та був попереджений про кримінальну відповідальність за збереження цього майна.

Посилання представника стягувача на те, що боржник використовує арештоване майно, є припущенням та жодними доказами не підтверджено.

За таких обставин суд приходить до висновку, що визначаючи боржника зберігачем арештованого майна, державний виконавець діяв в межах вимог законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець своєю постановою може передати майно на зберігання іншому зберігачу. Тобто, заміна зберігача майна це право виконавця, а не його обовязок.

Стягувач не надав жодного доказу на підтвердження того, що він звертався до державного виконавця з обґрунтованою вимогою про заміну зберігача, але державний виконавець не відреагував на цю вимогу. Тобто, стягувачем взагалі не доведено, що мала місце бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу ДВС м. Львова у виконавчому провадженні ВП № 52644748 щодо заміни зберігача арештованого майна.

Не може бути задоволена й вимога про зобовязання державного виконавця Сихівського відділу ДВС м. Львова у виконавчому провадженні ВП № 52644748 передати описане майно на відповідальне зберігання ДП «Сетам». В судовому засіданні представником відділу ДВС надано для огляду ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 15.05.2017 року про забезпечення позову, якою заборонено проводити будь-які дії з приводу майна, арештованого постановою державного виконавця від 07.12.2016 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 18, 48, 56, 58 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 386, 387 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на дії державного виконавця в частині визначення зберігача арештованого майна згідно постанови опису і арешту майна боржника від 07 грудня 2016 року у виконавчому провадженні ВП № 52644748 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом пяти днів з дня винесення ухвали.

Головуючий Радченко Е. А.