Справа № 203/1007/17
Провадження № 2/0203/682/2017
18.04.2017 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Єдаменко С.В.,
при секретарі Заярній А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної районної у місті Дніпрі ради про визнання права власності в порядку набувальної давності,
21 березня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кіровської районної в місті Дніпрі ради про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що тривалий час проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 (вул. Свердлова) в м. Дніпрі, яка належала його двоюрідній бабусі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. 01 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та позивачем було укладено договір довічного утримання, який не був посвідчений нотаріально через відсутність правовстановлювальних документів. На цей час ОСОБА_2 померла, а позивач безперервно більше 10 років відкрито володіє та користується спірною квартирою. Інших осіб, які претендують на дане нерухоме майно, крім позивача немає.
При таких обставинах позивач вважає, що суд може визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 (вул. Свердлова) в м. Дніпрі в порядку набувальної давності.
Позивач в судові засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 21).
Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення.
Враховуючи, що сторони у судове засідання не зявились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України.
Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач тривалий час проживав разом з гр. ОСОБА_2 за адресою: місто Дніпро (колишнє м. Дніпропетровськ), вул. Володимира Антоновича (колишня вул. Свердлова)АДРЕСА_2.
01 лютого 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було в простій письмовій формі укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає позивачу у власність квартиру АДРЕСА_3, а позивач зобовязується забезпечувати її утриманням та доглядом довічно на умовах, указаних у цьому договорі.
Відповідно до ст. 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно ст. 745 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню
Згідно ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
При таких обставинах суд приходить до висновку, що договір довічного утримання (догляду) між позивачем та ОСОБА_2 є недійсним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення.
Разом з тим, вказаний договір підтверджує факт погодження сторонами передачі ОСОБА_2 позивачу її квартиру з 2007 року. Факт володіння вказаною квартирою позивачем підтверджується також поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Таким чином позивач був користувачем та володільцем спірної квартири понад 10 років.
Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які місять інформацію щодо предмета доказування.
Виходячи з аналізу норм ст.344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).
Згідно з розясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Право власності за давністю володіння, перш за все, може виникнути на придбане для володіння майно, яке відноситься до будь-якої форми власності, крім того, яке вилучено з цивільного обороту. В силу ч.1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать у тому числі об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знеціненні та зміни їх призначення. Також, обов'язковою ознакою нерухомого майна, як об'єкту матеріального світу, в розумінні вимог матеріального закону, є будівництво об'єкту нерухомості у встановленому законом порядку.
Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК України). Аналіз вимог чинного законодавства, в яких йдеться про недостовірних учасників цивільних правовідносин, дозволяє зробити висновок, що особу слід вважати добросовісною у тому випадку, коли вона діє без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускає легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди. З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що фактичне володіння спірним майном не завдало шкоди правам та охоронюваним законом інтересам третіх осіб, а сам факт володіння таким майном з боку позивача не спрямований на спричинення шкоди іншим особам. Оскільки він набув володіння спірним майном згідно домовленості з попереднім користувачем ОСОБА_2, суд вважає, що позивач мав підстави вважати, що користування майном протягом настільки тривалого строку і без будь-яких вимог з боку третіх осіб щодо повернення цього майна, свідчить про правомірність такого володіння.
Безперервність володіння повинна бути протягом визначених законом строків і цей строк диференціюється в залежності від об'єкта, в даному випадку для нерухомого майна є таким, що становить 10 років. Також обов'язковою ознакою, необхідною для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України є факт відкритого володіння, очевидного для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. При цьому перебіг строку набувальної давності починається з моменту володіння.
Суд звертає увагу, що за період володіння та користування спірною квартирою вона не була примусово витребувана у позивача законним володільцем шляхом предявлення віндикаційного позову, а фактичне володіння таким майном з боку позивача також не було визнано недобросовісним у встановленому законом порядку.
Зважаючи на те, що спірна кватира могла увійти до складу житлового фонду, що міг бути в розпорядженні Центральної районної в місті Дніпрі ради, суд приходить до висновку, що Центральна районна в місті Дніпрі рада є належним відповідачем по справі.
З огляду на вказані вимоги чинного законодавства та фактичні обставини справи, зокрема наявності фактичного, без титульного, відкритого та безперервного володіння позивачем нерухомим майном у вигляді квартири АДРЕСА_4 (вул. Свердлова) у м. Дніпро (м. Дніпропетровську), суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на вказане майно за набувальною давністю.
Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явилася, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст.224 ЦК України
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 10, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_5 до Кіровської районної в місті Дніпрі ради про визнання права власності в порядку набувальної давності на квартиру задовольнити.
Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на квартиру № 18 в будинку літ. А-1 № 30/32 по вул. Володимира Антоновича (вул. Свердлова) в м. Дніпрі, загальною площею 33,99 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., яка в цілому складається з: 1 кімната, загальною площею 18,9 кв.м., 2 кухня, загальною площею 5,29 кв.м., 3 санвузол, загальною площею 1,98 кв.м., 4 туалет, загальною площею 1,00 кв.м., 5 кладова, загальною площею 0,6 кв.м., 6 коридор, загальною площею 3,82 кв.м., І лоджія, загальною площею 2,40 кв.м.
Заочне рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 233 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії. Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем та третіми особами до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Суддя С.В. Єдаменко