У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 31 травня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Фідобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року, в с т а н о в и л а: У жовтні 2011 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 26 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Акціонерний банк «Престиж», правонаступником якого після акціонерного товариства «Ерсте Банк» є публічне акціонерне товариством «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»; банк) та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 014-0801/41, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 115 000 доларів США зі сплатою 12 % річних терміном до 25 грудня 2016 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір № 014-0801/41, предметом якого є - квартира АДРЕСА_2 Вказана квартира належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за № 2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 7995/217, реєстраційний № 4927047. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 144 840,81 доларів США, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із займаного житла. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення за договором іпотеки № 014-0801/41 від 27/12/2006 р. на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 141,2 кв.м., належну на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 26/12/2006 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за реєстровим № 2588, зареєстрованим Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації 27/12/2006 р. за № 7995/217, реєстраційний № 4927047, гараж АДРЕСА_3 загальною площею 18,5 кв.м., зазначений в плані літерою «А», належний на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26/12/2006 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за реєстровим № 2591, зареєстрований Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації 27/12/2006 р. № 928/7, реєстраційний № 4929979 в рахунок основної заборгованості за кредитним договором № 014-0801/41 від 26/12/2006 р., укладеним з АТ «Ерсте Банк» на 30/09/2011 р. в сумі 144 840 доларів США 81 цент, що по курсу НБУ на 30/09/2011 р. становить 1 154 722 гривень 83 копійки, на користь ПАТ «Фідобанк», способом реалізації майна визначено прилюдні торги за ціною продажу, встановленою суб'єктом оціночної діяльності, визначеним положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та в порядку, встановленому вказаним законом. Стягнуто пропорційно з ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_2) на користь позивача 1 700 гривень судового збору, 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» про виселення скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «Фідобанк» задоволено. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх малолітніх дітей - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Фідобанк» по 121,80 грн. судового збору з кожного. В решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційної суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» про виселення залишено без змін. У касаційній скарзі ПАТ «Фідобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Фідобанк» Коваленка О.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. В іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не оскаржується, а тому не підлягає перегляду у касаційному порядку. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту придбання предмета іпотеки за кредитні кошти, у зв'язку з чим дійшов висновку, що виселення відповідачів без надання іншого постійного чи тимчасового житла порушує їх права на житло. Проте з таким висновками судів в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. За змістом ч. 3 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст.109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Отже, за змістом ст ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року (справа № 6-2830цс15). Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР). Судами встановлено, що 26 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 014-0801/41, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 115 000 доларів США зі сплатою 12 % річних терміном до 25 грудня 2016 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір № 014-0801/41, предметом якого є - квартира АДРЕСА_2 У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 144 840,81 доларів США, в рахунок погашення якої рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. 30 серпня 2011 року банком надіслано відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення. Дійшовши висновку, що позивачем не надано доказів придбання квартири за кредитні кошти, суд першої інстанції залишив поза увагою, що 26 грудня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до п. 2.1 якого кредитні кошти призначені на/для будівництва житла та того ж дня укладено договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки, у зв'язку з чим висновок про відсутність у позивача права вимоги до відповідачів про виселення, є передчасним. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. Слід зазначити, що за змістом ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців у порядку, встановленому ст. 109 ЖК УРСР. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині вимог про виселення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року в частині вимог про виселення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович