У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 24 травня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У червні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 03 березня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»; банк) та ОСОБА_6 укладено договір про іпотечний кредит № 2747, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 500 000 гривень зі сплатою під 16 % річних строком на 240 місяців з кінцевим терміном повернення не пізніше 02 березня 2027 року, для придбання квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 03 березня 2007 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03 березня 2007 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. за реєстровим № 757, відповідно до якого в іпотеку банку передано чотирикімнатну квартиру № 21, загальною площею 81,9 кв. м, житловою 51,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Волинської області. Пунктом 6.2 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 6.6. договору. У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, 30 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. вчинено виконавчий напис № 2498, на підставі якого звернуто стягнення на предмет іпотеки, для задоволення вимог кредитора у розмірі 521 177 гривень 69 копійок. 24 грудня 2014 року банком надіслано відповідачам вимоги про звільнення житлового приміщення, на яке звернено стягнення, які отримані ними 05 січня 2015 року. Посилаючись на те, що відповідачі в добровільному порядку не звільняють займане житло, що унеможливлює виконання виконавчого напису нотаріуса, позивач просив суд виселити відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки, із зняттям їх з реєстраційного обліку в Луцькому MB УДМС України у Волинській області, а також стягнути судові витрати. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами досягнуто згоди про добровільну реалізацію квартири ОСОБА_6, та врахувавши, що позивачем не надано доказів належності квартири на праві власності позичальнику та на підтвердження факту проживання відповідачів у спірній квартирі, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком про відсутність правових підстав для задоволення позову та зазначив, що нерухоме майно придбано не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти покупця, а тому відсутні підстави для виселення відповідачів. Також вважав, що вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку не відповідає способам захисту цивільних прав, передбаченим ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки рішення суду про виселення є підставою для вчинення відповідних дій щодо зняття осіб з реєстраційного обліку. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. За змістом ч. 3 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст.109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Отже, за змістом ст ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року (справа № 6-2830цс15). Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР). Судом встановлено, що 03 березня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір про іпотечний кредит № 2747, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 500 000 гривень зі сплатою 16 % річних строком на 240 місяців, з кінцевим терміном повернення не пізніше 02 березня 2027 року, для придбання квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 03 березня 2007 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03 березня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. за реєстровим № 757, відповідно до якого в іпотеку банку передано чотирикімнатну квартиру № 21, загальною площею 81,9 кв. м, житловою 51,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Волинської області. У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, 30 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. вчинено виконавчий напис № 2498, на підставі якого звернуто стягнення на предмет іпотеки, для задоволення вимог кредитора у розмірі 521 177 гривень 69 копійок. 24 грудня 2014 року банком надіслано відповідачам вимоги про звільнення житлового приміщення, на яке звернено стягнення, які отримані ними 05 січня 2015 року. Дійшовши висновку про те, що позивачем не надано доказів належності відповідачу на праві власності спірної квартири, суд першої інстанції залишив поза увагою, що згідно з п. 1.2 іпотечного договору право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу від 03 березня 2007 року, який підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому чинним законодавством. Крім того, вважаючи неналежним доказом підтвердження реєстрації відповідачів у спірному приміщенні - інформацію місцевого обчислювального центру від 16 грудня 2013 року, суд першої інстанції залишив поза увагою, що за змістом ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. В порушення ч. 4 ст.10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи щодо роз'яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову за відсутності доказів підтвердження реєстрації відповідачів у спірному приміщенні. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. Висновок про відсутність підстав для виселення з посиланням на факт придбання квартири не тільки за кредитні кошти не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, у той час як порядок виселення встановлений ст. 109 ЖК УРСР. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович В.І. Мартинюк