Справа №612/33/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року смт. Близнюки

Близнюківський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Мороза О.І., при секретарі Коняєвій Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Ольга» Близнюківського району Харківської області про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із цивільним позовом до Селянського (фермерського) господарства «Ольга» Близнюківського району Харківської області в якому просить визнати недійсними додаткові угоди до договорів оренди землі №39 і №40 від 03.11.2006, укладені між нею та відповідачем 29 вересня 2014 року, посилаючись на наступне.

03.11. 2006 між нею та Селянським (фермерським ) господарством «Ольга» (надалі СФГ «Ольга») на термін 7 років укладено договори оренди земельних ділянок площею 7,66 га та 3,13 га, які зареєстровані 09.09. 2009 у Близнюківському РВ ХРВ «Центр ДЗК» 09.09. 2009. Земельні ділянки розташовані на території Радгоспівської сільської ради Близнюківського району Харківської області.

21.11. 2016 вона ознайомилася з текстом письмових додаткових угоди від 29.09. 2014 до цих договорів (надалі Додаткові угоди) і виявила, що договори оренди фактично змінено, вони викладені у новій редакції. Згідно Додаткових угод термін оренди встановлено 22 роки. Орендна плата визначена у грошовій формі та з 2014 року становить відповідно 6034,32 та 2465,72 грн. за кожен рік оренди. Ця плата є низькою і з нею не погоджувалася. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок не визначена.

Вказує, що Додаткові угоди не відповідають її внутрішній волі. Ці угоди вона не підписувала та на їх підписання не уповноважувала інших осіб. Крім того вони укладені у 2014 році тобто після сплину 7 років дії основних договорів, які були укладені у 2006 році. Вбачає що тим самим були порушені вимоги ст.ст. 203,207,215,216 ЦК України.

Крім того посилається на те, що підчас укладення договорів оренди (станом на 01.01. 2006), в порушення вимог ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», до договорів не було додано план-схему земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж в натурі, акт приймання-передачі земельних ділянок, проект відведення земельних ділянок.

Посилаючись на наведене і просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того пояснили, що факт та обставини укладення основних договорів оренди у 2006 році вони не заперечують. Орендна плата, в тому числі і у розмірі визначеному в додаткових угодах, була отримана включно і за 2016 рік.

Щодо підпису на Додаткових угодах, ОСОБА_1 стверджувала одночасно що їх не підписувала але разом і з тим не виключала, що можливо їх підписала не звернувши увагу, підписуючи інші документи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також пояснили що вони двічі зверталися до голови СФГ «Ольга» ОСОБА_3 з письмовими заявами про намір після закінчення дії договорів обробляти землю самостійно. Першого разу їм повідомили, договори діють до 2016 року оскільки були зареєстровані у 2009 році. Другого разу, що підписані Додаткові угоди.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що спірні договори укладені відповідно до вимог чинного законодавства зокрема Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі». Позивачка не оспорює існування між нею та відповідачем договірних відносин на підставі договорів оренди укладених на 7 років 03.11.2006 року та зареєстрованих Близнюківським РВ ХРФ «Центр ДЗК» 09.09.2009 року. Відповідно до ст. 18 Закону «Про оренду землі», що діяла на момент укладання та реєстрації договору, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації». Отже дії договорів оренди повинна відраховуватися від дати реєстрації, а саме з 09.09.2009 року по 09.09.2016 року, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду України від 18 січня 2017 р. у справі № 6-2777цс16

П.36 Договорів оренди землі передбачена можливість зміни умов договору за згодою сторін в письмовій формі.

В звязку з численними змінами в законодавстві та інфляцією, СФГ «Ольга» було прийнято рішення про приведення договорів оренди земельних ділянок у відповідність до діючого законодавства, у тому числі і збільшення орендної плати.

Додаткові угоди до договорів оренди землі було узгоджено з позивачкою і підписано нею особисто. Ці угоди не підлягали держаній реєстрації, а тому діють з моменту їх підписання.

Право оренди було зареєстровано за СФГ «Ольга» відповідно до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про що свідчать витяги із Державного реєстру.

Орендна плата нараховувалася та сплачувалася позивачці відповідно до п.4 Додаткових угод. Вона отримувала її особисто, що підтверджується відомостями. Із сум нарахованої та проіндексованої орендної плати утримувався прибутковий податок та військовий збір.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі», в редакції на дату укладання додаткових угод, при їх укладенні дотримані всі істотні обовязкові для таких угод умови.

Зазначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки не є істотною умовою договору оренди землі.

Вказала, що додаткові угоди є невідємними частинами договорів оренди землі і не змінюють зміст їх прикінцевих положень де йдеться про невідємні частини цих договорів.

Договори сторонами виконувалися, розрахунки проводилися, а тому незгода позивача з умовами їх виконання чи навіть відсутність істотних умов не може бути підставою для визнання договорів недійсними з цих підстав, що відповідає правовим висновкам Верховного суду України(справа № 6-1512цс16).

Вислухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову повністю, виходячи із наступного.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У судовому засіданні встановлено наступне.

У володінні ОСОБА_1 є земельна ділянка площею 10,79 га яка складається з двох земельних ділянок площами 7,66 га та 3,13 га. Земельні ділянки розташовані на території Радгоспівської сільської ради Близнюківського району Харківської області з цільовим призначенням для товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю 1У ХР №045228 з планом зовнішніх меж, кількісною характеристикою(а.с.15,16).

Земельні ділянки розташовані на території Радгоспівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Цільове призначення для вирощування товарної сільськогосподарської продукції.

Державний акт виданий на імя ОСОБА_5. Разом із тим із фотокопії свідоцтва про одруження 1-ВЛ№181042 вбачається, що після одруження ОСОБА_5 отримала прізвище ОСОБА_1(а.с.17).

03.11. 2006 між ОСОБА_1 та СФГ «Ольга» в особі його голови ОСОБА_3 на термін 7 років укладено договори оренди земельних ділянок площею 7,66 га та 3,13 га, які зареєстровані 09.09.2009 у Близнюківському РВ ХРВ «Центр ДЗК»(а.с.7-10).

Зазначені обставини сторонами не заперечувалися як і укладення вказаних вище договорів і їх належне виконання. Зокрема позивач у судовому засіданні підтвердила отримання нею орендної плати під час їх дії включно і за 2016 рік.

Вимогу про визнання цих договорів недійсними не заявлено.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договорів) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час реєстрації договорів) : право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті(ч.1). Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону(ч.5).

Як вбачається із цих договорів вони укладені на 7 років. На думку позивача строк їх дії відповідно закінчується у 2013 році.

Представник відповідача вважає, що строк дії договорів мав би закінчитися у 2016 році, оскільки вони були зареєстровані 09.09. 2009 року з чим суд погоджується, виходячи із наступного.

Згідно ст.13, ч.1 ст.19 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець, зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеними, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі», що діяла на момент укладання та реєстрації договорів, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже строк дії кожного із вказаних вище договорів оренди повинен відраховуватися від дати реєстрації, а саме з 09.09.2009 року по 09.09.2016 року.

До також правового висновку дійшов і Верховний Суд України по справі № 6-2777цс16 від 18.01. 2017 вказавши, що набрання договором оренди землі чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обовязки сторін, тобто після його державної реєстрації, а не укладання.

29.09. 2014 до цих договорів були укладені Додаткові угоди з метою, як зазначено у п.1, приведення їх у відповідність до діючого законодавства(а.с.11-14).

У судовому засіданні були вивчені оригінали цих угод (екземпляри кожної із сторін) та встановлено, що вони автентичні. Копії угод, долучені до справи, відповідають оригіналам.

Отже Додаткові угоди укладені під час чинності основних договорів, чим спростовується твердження позивача про протилежне.

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права ЕЕМ 080899 та ЕЕМ 080861 посвідчено реєстрацію права оренди земельних ділянок площею 7.66 га (кадастровий номер 601:000:0043) та 3.13 га (кадастровий номер :) де орендодавцем (власником) є ОСОБА_1, а орендарем СФГ «Ольга», зі строком оренди 22 роки із орендною платою за кожен рік відповідно 6034 грн. та 2465 грн.(а.с.36,37).

Позивач, як на підставу недійсності зазначених угод вказує на те, що вона ці Додаткові угоди не підписувала та не уповноважувала на їх підписання інших осіб, разом і з тим це твердження у судовому засіданні не доведене.

Так, за її клопотанням, судом була призначена судово - почеркознавча експертиза. Для експертного дослідження підпису позивачки на Додаткових угодах були надані оригінали цих угод які зберігалися як у ОСОБА_1 та і у СФГ «Ольга».

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №3126/6379 від 28.04. 2017, яка проведена Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. Проф. ОСОБА_6, підписи на кожному із чотирьох екземплярів додаткових угод від 29.09. 2014 до договорів оренди землі від 03.11. 2006 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів саме ОСОБА_1В.(а.с.93-121).

Суд, керуючись ч.6 ст. 147, ст. 122 ЦПК України, приймає до уваги цей висновок оскільки він виконаний в авторитетній науково-експертній установі, двома старшими науковими співробітниками з вищою освітою, відповідною кваліфікацією зі значним стажем роботи. Висновок відповідає іншим матеріалам справи. Експерти попереджені про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Крім того у своїх поясненнях у судовому засіданні, ОСОБА_1 не виключала, що могла підписати ці угоди, підписуючи інші документи і не приділяючи цьому уваги.

Відповідач, доводячи факт укладення та виконання Додаткових угод сторонами договорів, надав фотокопії відомостей виплати орендної плати і відсотків ОСОБА_1 та іншим орендодавцям за 2014-2016 роки(а.с.38-40).

Відповідач у судовому засіданні не спростовувала той факт що за ці роки вона дійсно отримувала орендну плату у більшому розмірі ніж це було передбачено умовами основних договорів і підтвердила її отримання. Отже сторони виконували умови Додаткових угод.

В п. 14 Додаткових угод зазначено, що ця угода є невідємною частиною договору оренди землі, укладеного між сторонами 03.11. 2006.

Як вбачається з п. 12.3 Додаткових угод, прикінцеві положення, викладені в п.43 Договорів оренди від 03.11. 2006 залишені без змін. У цих пунктах вказаних договорів (прикінцеві положення) вказано на невідємні частини договору про які в позовній заяві вказує позивачка. Отже ці правила діють і після укладення Додаткових угод, є чинними.

Крім того, щодо наявності, відсутності в Додаткових угодах передбачених законом істотних умов, суд виходить із наступного.

Суд вважає, що умови цих Договорів відповідали домовленостям сторін, про що свідчить підписання цих договорів обома сторонами та їх виконання як відповідачем, так і позивачами протягом тривалого часу.

Ч.1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ч.1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд виходить з того, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право і позивачем має бути доведено порушення відповідачем їх законних прав при укладенні Договору.

Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 25.12.2013 р. по справам №6-78цс13 та №6-94ц13 (які в силу ст.3607 Цивільного процесуального кодексу України є обовязковими для всіх судів України), а також позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 19.03.2014 р. по справі №6-3919св14; від 26.02.2014 р. по справі №6-55211св13; від 06.02.2014 р. по справі №6-55638св13; від 05.02.2014 р. по справі №6-42104св12; від 29.01.2014 р. по справам №6-35719св13, №6-2429св14, №6-47808св13, №6-44391св13; від 22.01.2014 р. по справі №6-37717св13.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Отже договір оренди землі є договором, порядок укладення та чинності якого врегульовано, як спеціальним Законом України "Про оренду землі", так і загальними нормами ЦК України.

Ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» ( в редакції чинній на дату укладання Додаткових угод) істотними умовами договору оренди землі є:

-об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки)

-строк дії договору оренди;

-орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

-умови збереження стану об'єкта оренди;

-умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

-умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

-існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

-відповідальність сторін;

-умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Вбачається, що всі зазначені вище умови враховані у Додаткових угодах, що сторони досягли згоди щодо всіх умов договорів оренди, надали згоді (додаткові угоди) форми, встановленої ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» форми складання письмових договорів оренди землі та їх підписання сторонами.

Отже є підстави вважати, що всі умови Додаткових угод були погоджені сторонами в день їх підписання.

Законом України «Про внесення змін до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» № 1878-VІ від 11.02.2010 року ст.18 ЗУ «Про оренду землі», що передбачала реєстрацію договору оренди землі, виключено.

Отже, Додаткові угоди, укладені 29.09.2014 року, не підлягали державній реєстрації і набрали чинності з моменту підписання сторонами. Право оренди було зареєстровано за СФГ «Ольга» як зазначалося вище.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на відсутність у Додаткових угодах нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Разом із тим зазначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки не є істотною умовою договору оренди землі.

Крім того, в основних договорах ця оцінка вказана.

Отже не зазначення в Додаткових угодах нормативної грошової оцінки землі не є підставою для визнання цих угод недійсними.

Ст.58 Конституції України гарантовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Ч.ч.1,2 ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Як зазначалося вище, у ст.15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що до істотних умов договору оренди землі належить орендна плата із зазначенням, зокрема її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Позивач вказує на те, що Додатковими угодами змінено раніше встановлений в договорах оренди від 03.11. 2006 порядок її виплати.

Разом із тим при вивченні розділу 4 Додаткових угод встановлено, що умови обчислення, виплати тощо орендної плати, викладені в п.п. 4.1-4.6 розділу 4 відповідають вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі». Отже ця обставина також не може бути підставою для визнання Додаткових угод недійсними.

Підписання Додаткових угод сторонами свідчить, що вони погодили саме такий порядок її виплати і її розмір, що не погіршило становище позивачки.

Суд також виходить з того, що відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі»,(в ред. чинній на час укладення додаткових угод) відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Тобто, ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» чітко унормовано, що підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону є одночасно дві нерозривні умови:

1) відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі»;

2) порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі».

Як встановлено, позивачем не доведено наявність одночасно двох умов, необхідних для визнання договорів оренди землі недійсними.

Суд не вважає, що спірні Додаткові угоди мають бути визнані недійсними в тому числі і з тих причин, що на думку позивача вони викладені в редакції, яка порушує її права.

Так в п.11 постанови від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України розяснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 Цивільного процесуального кодексу України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В листі від 01.02.2014 р. «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.» Верховний Суд України в п.4 розділу «Спори, що виникають із земельних правовідносин» зазначив, що виходячи з того, що відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України та ст.3 Цивільного процесуального кодексу України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити, чи дійсно порушуються права орендодавців у звязку з відсутністю в договорах оренди умов, які передбачені ст.15 Закону України від 06.10.1998 p. №161-XIV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 25 грудня 2013 р. у справі N 6-78цс13; від 25 грудня 2013 р. у справі N 6-94цс13).

В листі від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України» Верховний Суд України зазначив, що суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Суд не вбачає істотність порушення прав позивачки в межах обгрунтування позову.

Суд вважає, що ОСОБА_1 було добровільно підписано Додаткові угоди які містили всі істотні на момент їх підписання умови.

Позивачкою не наведено та не надано жодного доказу в підтвердження тієї обставини, що станом на момент підписання Додаткових угод була відсутня її воля на їх укладення на викладених в них умовах. Угоди були підписані сторонами і були спрямовані на їх реальне виконання. Зокрема сплачувалася та отримувалася протягом трьох років орендна плата. На час розгляду спору, як пояснила позивачка, землю продовжує оброблювати СФГ «Ольга».

Одностороння незгода сторони з умовами укладеної угоди не може вважатися підставою для визнання її недійсною. Відповідно до ст.651 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правильність такої позиції підтверджується правовим висновком викладеним в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі N 6-127цс13.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Стосовно посилань позивачки щодо того, що вона мала намір після закінчення строку дії договорів оренди від 03.11. 2006 самостійно обробляти землю, тобто не продовжувати дію цих договорів і з цією метою двічі письмово зверталася до голови СФГ «Ольга» суд зауважує, що сама по собі ця обставина не може бути підставою для визнання Додаткових угод недійсними. Крім того на підтвердження цих фактів не надано жодного доказу. Представник відповідача такі обставини заперечує.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.60 ЦК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ч.ч.1, 3 ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Законодавством не встановлений строк, протягом якого повинен бути зареєстрований договір оренди землі після його підписання сторонами.

Також жодною нормою права не встановлено обовязку сторін договору оренди землі після його підписання сторонами повторно досягати згоди з усіх істотних умов договору в момент проведення його державної реєстрації.

Волевиявлення орендодавця на укладення договорів оренди землі повинно бути наявне саме не момент підписання ним з орендарем договорів оренди землі, а не на момент державної реєстрації цих договорів.

За роз'ясненнями Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п.8).

Статтею 203 ЦК України передбачається, що особа, яка вчиняє правочин , повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі , встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем не доведено, що укладення спірних Додаткових угод не відповідало її внутрішній волі. Укладені угоди були вчинені у формі встановленій законом, були спрямовані на реальне настання правових наслідків і тривалий час виконувалися сторонами.

Наведеним вище спростовуються і інші доводи позивача та її представника.

Зокрема, з наведеного вище, не вбачається порушення вимог ст. 207 ЦК України, на що вказує позивач та ст. 216 ЦК України, оскільки спірні угоди недійсними не визнаються.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог позивачеві необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст.ст. 3, 11, ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 58, ч. 2 ст. 59, ст. 60, ч. 1 ст. 61, 209, 212-215, 223 ЦПК України, ст.ст. 13,15, 18, ч.1 ст. 19, ст. 30 Закону України «Про оренду землі», ч.ч.1,2 ст. 126, ч.ч.1,5 ст. 126 Земельного кодексу України, ч.ч.1,2 ст. 5, ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 202, ст.. 203, ч.1 ст. 638, ч.2 ст. 792 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Ольга» Близнюківського району Харківської області про визнання недійсними додаткову угоду до договору оренди землі №39 від 03.11. 2006, укладену між ОСОБА_1 та Селянським (фермерським) господарством «Ольга» 29 вересня 2014 року та додаткову угоду до договору оренди землі №40 від 03.11. 2006, укладену між ОСОБА_1 та Селянським (фермерським) господарством «Ольга» 29 вересня 2014 року, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Близнюківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Мороз

.