Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод», третя особа - управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради, про захист порушеного права та визнання права за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» (далі - ПАТ «Тепловозоремонтний завод») про захист порушеного права та визнання права.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони постійно зареєстровані та фактично проживають у кімнатах гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1. На підставі ордерів вони були вселені у кімнати гуртожитку. Зазначений гуртожиток був включений до статутного капіталу ПАТ «Тепловозоремонтний завод» як товариства, створеного в процесі приватизації. З огляду на положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також того, що вони не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у зазначеному гуртожитку та фактично проживають у ньому, а гуртожиток був включений до статутного капіталу товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), відповідач не має права виселяти, переселяти та відселяти їх без попереднього надання їміншого житла, призначеного та придатного для постійного проживання у ньому, а вони як мешканці гуртожитку мають право на попереднє одержання житла, придатного для постійного проживання у разі виселення, переселення та відселення.

Разом з тим, відповідач не визнає за ними право, передбачене ч. 1 ст. 8 та ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». З 25 листопада 2015 року відповідач надсилає їм повідомлення та оприлюднив зразок договору найму житлового приміщення, з яких вбачається, що він не визнає за ними право, передбачене ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також право проживати у гуртожитку до розв'язання житлових проблем, передбачене ч. 1 ст. 8 зазначеного Закону. Згідно із п.п. 1.3., 2.1., 2.2., 2.3., 4.1.6., 5.1.1., 7.3.1, 7.5 та 7.6 проекту договору найму житлового приміщення всупереч положенням ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення гарантій реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» істотно змінюється їх правовий статус з мешканців, які постійно проживають у гуртожитку, на мешканців, які тимчасово проживають у гуртожитку. В разі відмови від укладення договору адміністрація ПАТ «Тепловозоремонтний завод» залишила за собою право вжити заходів до виселення наймача, членів його сім'ї, які проживають разом з ним, без надання іншого житла. Тобто, з дій відповідача вбачається, що він не визнає їх права на проживання у гуртожитку, право реєстрації за місцем проживання у гуртожитку до розв'язання наших житлових проблем, права на попереднє одержання іншого житла у разі виселення, переселення та відселення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2016 року роз'єднано та виділено у самостійні провадження позовні вимоги кожного з позивачів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано, що на ОСОБА_6. як мешканку гуртожитку по АДРЕСА_1, власником якого є ПАТ «Тепловозорементний завод», поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», в тому числі щодо заборони виселення, переселення та відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для постійного проживання.Визнано за ОСОБА_6 право на проживання у гуртожитку по АДРЕСА_1 до розв'язання житлових проблем. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області № 174 від 20 вересня 1993 року згідно з Планом приватизації державного майна орендного підприємства «Полтавській тепловозоремонтний завод», затвердженого 10 лютого 1994 року начальником регіонального відділення ФДМУ по Полтавській області, була проведена приватизація державного майна орендного підприємства «Полтавській тепловозоремонтний завод» шляхом викупу, про що укладено договір купівлі-продажу державного майна № 65 від 29 березня 1994 року.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 04 квітня 2002 року визнано право власності на об'єкти соціально-побутового призначення, у тому числі гуртожиток в АДРЕСА_1, за відкритим акціонерним товариством «Тепловозоремонтний завод». У рішенні суду зазначено, що згідно із п. 6.3. Плану приватизації державного майна орендного підприємства «Полтавській тепловозоремонтний завод» організації орендарів передано безоплатно у власність відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (в редакції від 04 березня 1992 року) об'єкти соціально-побутового призначення, які створені за рахунок фонду соціального розвитку підприємства на суму 185 863 тис. крб, в тому числі гуртожиток в АДРЕСА_1.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю ПАТ «Тепловозоремонтний завод».Відповідно до п. 1.1. Статуту ПАТ «Тепловозоремонтний завод» є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «Тепловозоремонтний завод».

Позивач ОСОБА_6 з 06 квітня 1983 року постійно проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що право ОСОБА_6 на проживання у гуртожитку не заперечується, не порушується та не оспорюється відповідачем. Пропозиція з боку власника гуртожитку укласти договір найму жилого приміщення у гуртожитку відповідає вимогам ст. 641 ЦК України, п. 7 Положення про гуртожитки та не є порушенням прав позивача на проживання у гуртожитку по АДРЕСА_1. Розбіжності, що виникають між сторонами при укладанні договору, вирішуються в порядку переддоговірних спорів (ст. 649 ЦК України). Оскільки умови запропонованого ПАТ «Тепловозоремонтний завод» договору найму житлового приміщення не є предметом спору уданій справі, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 11, 58, 59, 179 ЦПК України безпідставно взяв їх до уваги як доказ порушення прав позивача, обґрунтувавши свої висновки припущеннями.Фактів виселення, переселення або відселення позивача ОСОБА_6 з гуртожитку по АДРЕСА_1 матеріали справі не містять і суду таких обставин не доведено.

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду щодо недоведення позивачем порушення прав, за захистом яких вона звернулася до суду.

На підставі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім'я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення.

Таким чином, висновок суду про те, що пропозиція ПАТ «Тепловозоремонтний завод» (власника гуртожитку) укласти договір найму жилого приміщення не свідчить про порушення прав ОСОБА_6 на проживання у гуртожитку, узгоджується із правильним застосуванням норм Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Враховуючи те, що висновки суду відповідають встановленим у справі обставинам, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно відхилити відповідно до положень ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик