Справа № 129/1954/15-ц Провадження № 22-ц/772/2198/2017Головуючий в суді першої інстанції Корнієнко О. М.
Категорія 19 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

15 серпня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судових засідань Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційними скаргами позивача Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос», третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 липня 2017 року в справі за позовом Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос», с. Куна Гайсинського району до Приватно-орендного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Колос», с. Куна Гайсинського району, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договору фінансового лізингу від 20 грудня 2015 року недійсним, -

встановила:

В липні 2015 року Громадська організація «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» звернулася в районний суд з позовом до Приватно-орендного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Колос» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 20 грудня 2005 року.

З урахуванням уточнення позовних вимог в заявах від 21.03.2016 року (т. 1, а. с. 157) та від 15.06.2016 року (т. 2, а. с. 218) просила визнати недійсним договір фінансового лізингу від 20 грудня 2005 року, укладений між Кунянською спілкою співвласників майна та ПОП СП «Колос» з підстав невідповідності форми і змісту договору встановленим законом вимогам для договорів такого виду, а також його підписання від імені спілки особою, яка не мала відповідних на те повноважень.

В травні 2016 року із аналогічними позовними вимогами звернувся співвласник майна колишнього КСП «Колос», с. Куна Гайсинського району Вінницької області ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 161, 181, 183) й відповідні вимоги прийнято до спільного з первісним позовом розгляду.

Ухвалами суду від 18.07.2016 року, 30.11.2016 року, 20.12.2016 року, 10.01.2017 року, 27.01.2017 року (т. 3, а. с. 28, 85, 100, 109, 133) до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору за їх заявами залучено членів спілки співвласників майнових паїв реорганізованого КСП «Колос» ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 липня 2017 року в задоволенні позову Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос», с. Куна Гайсинського району, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до Приватно-орендного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Колос», с. Куна Гайсинського району - відмовлено.

Не погодившись із рішенням третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4 і позивач Громадська організація «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції, його винесення з порушенням норм матеріального і процесуального права, просили скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10 і представник Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» Леміш О.В. вимоги апеляційних скарг підтримали на умовах, викладених у них, і просили задовольнити.

Представник відповідача ПОП СП «Колос» Човганюк А.М. подала суду письмові заперечення та просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явилися, що відповідно до частини 2 статті 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін і третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Так, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того оспорюваний договір за своєю суттю і змістом є договором оренди, який відповідає вимогам закону, прав позивачів не порушує, а після його укладення був схвалений співвласниками майна. Крім того, позивачем ОСОБА_4 пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявлено клопотання відповідачем (т. 2, а. с. 158).

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, так як він не відповідає дійсним обставинам справи та зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Так, судом встановлено, що 20 грудня 2005 року між Кунянською спілкою співвласників майна - лізингодавець (орендодавець) та ПОП СП «Колос», с. Куна - лізингоодержувач (орендар) укладено договір фінансового лізингу, відповідно до п. 1.1 якого лізингодавець (орендодавець) передає лізингоодержувачеві (орендарю), а лізингоодержувач (орендар) отримує від лізингодавця у платне користування на умовах фінансового лізингу зазначене в акті приймання-передачі від 23 грудня 2005 року майно (т. 1, а. с. 3).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що майно передається лізингоодержувачу (орендарю) в лізинг за цільовим призначенням, а саме - для ефективного ведення сільськогосподарського виробництва (з послідуючим викупом).

Згідно з статтями 806, 807 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, тобто договором, в якому містяться елементи різних договорів, і укладення яких передбачено статтею 628 ЦК України. До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Зазначене спростовує посилання відповідача, а також висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір за своїм змістом та суттю є договором оренди майна, незважаючи на те, що названий договором лізингу.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Водночас не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, а також інші речі, встановлені законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 16.12.1997 року №723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 6 Закону встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, а його істотними умовами є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Спірний Договір лізингу зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, до складу майна, що передане за Договором відповідно до Акту прийому-передачі (т. 1, а. с. 6-8) увійшли автомашини, автобус, комбайни й інші сільськогосподарські машини й причіпні (навісні) агрегати, трактори, об'єкти нерухомості (телятники, пташник, гаражі, склади тощо), інше рухоме майно загальною вартістю 1360214 грн. 92 коп.

Згідно з статтею 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Судом встановлено, що предметом лізингу за ним є, зокрема, транспортні засоби і сільськогосподарські машини й агрегати. При цьому визначені вони загальними ознаками, такими як марка транспортного засобу (ГАЗ, САЗ УАЗ, ПАЗ), іноді з вказівкою моделі (52, 3507, 469) та деякі із зазначенням чотирьох цифр, які, ймовірно, є номерними знаками. Комбайни, трактори та інша сільськогосподарська техніка крім марки інших ідентифікуючих ознак не містять.

Відповідно до Технічного опису свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.12.2004 року №1528, який був чинним на момент укладення договору серед чисельних полів свідоцтва до нього, зокрема, мають бути внесені відомості про марку, модель і тип транспортного засобу, номер шасі (кузова, рами), його повну масу, категорію, об'єм двигуна, тип пального й колір.

Аналогічні вимоги про вказання індивідуальних ознак містить Свідоцтво про реєстрацію тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, зразок якого затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.1992 року №47 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2004 року №1615).

Відсутність погодженого між сторонами договору його предмету - неспоживних речей, які були б визначені індивідуальними ознаками, що вирізняють їх з-поміж однорідних речей, індивідуалізуючи й однозначно ідентифікуючи їх (принаймні ідентифікаційних номерів кузова та/або двигуна), унеможливлює визначення конкретних речей, що були передані у лізинг, перевірку їх належності лізингодавцю, дотримання лізингоодержувачем умов договору в частині залишення транспортних засобів у власності лізингодавця протягом усього строку дії договору, безперешкодного доступу до майна, здійснення перевірки умов його зберігання, обслуговування й експлуатації відповідно до пунктів 7.1, 9 Договору.

Крім того, в переліку майна, що переданий Кунянською спілкою співвласників майна (лізингодавцем) в ПОП СП «Колос», с. Куна (лізингоодержувачу) згідно договору фінансового лізингу наявні будівлі й інші капітальні споруди (навіс для сільськогосподарської техніки, гараж майстерні, телятники, будинок ПТФ, пташники, будинок тракторного стану, комплекс ВРХ, склад на пальне, ветаптека, зерносклад, овочесховище, автогараж, майстерня тракторного стану, хімсклад, свиноферма, склад цементний тощо).

Оскільки договір фінансового лізингу поєднує в собі ознаки договорів оренди й купівлі-продажу, до нього у відповідній частині застосовуються положення актів цивільного законодавства, що стосуються, зокрема, договорів найму будівлі або іншої капітальної споруди - статті 793-797 ЦК України.

Так, відповідно до статей 793, 794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Оскільки предметом оспорюваного договору лізингу були, зокрема будівлі й споруди, а укладено його на строк більше 10 років (з 20 грудня 2005 року по 31 грудня 2015 року), він підлягав нотаріальному посвідченню, а право користування нерухомим майном - державній реєстрації, чого зроблено не було.

Згідно з статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Відповідно до статті 16 Закону «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Розмір лізингових платежів визначений у розділі 4 Договору (Лізингова плата). Відповідно до пунктів 4.1-4.3 Договору майно передається лізингодавцем (орендодавцем) і приймається у лізинг лізингоодержувачем (орендарем) на умовах сплати лізингоодержувачем (орендарем) лізингодавцю (орендодавцю) лізингової плати за користування майном шляхом нарахування і видачі 1% згідно пайової участі в майні. Розмір, строки та порядок нарахування лізингоодержувачем (орендарем) лізингових платежів лізингодавцеві (орендодавцеві) встановлюється у «Розрахунку лізингової плати», який сторони мали б підписати одночасно з Договором. Лізингові платежі сплачуються в натуральній або грошовій формі. Перший лізинговий платіж вноситься раз на рік з моменту передачі майна у лізинг, обумовленого в п. 3.1 Договору фінансового лізингу, а наступні лізингові платежі вносяться послідовно з інтервалами в 12 місяців з дати, коли мав бути сплачений перший лізинговий платіж.

Отже всупереч вимогам Закону в оспорюваному договорі не визначений склад лізингових платежів, а «Розрахунок лізингової плати», який сторони мали б підписати одночасно з Договором, відсутній.

Крім того, як вказано в договорі, від імені лізингодавця його підписано головою Кунянської спілки співвласників майна Кушніром Андрієм Прокоповичем, який діє на підставі статуту. Проте колегія суддів дійшла висновку, що договір підписано особою, яка не мала відповідних повноважень на його вчинення.

Так, відповідно до Статуту спілки (об'єднання) громадян орендодавців ПОП СП «Колос», с. Куна Гайсинського району Вінницької області (т. 1, а. с. 13-15) зазначена спілка створена відповідно до рішення зборів її засновників - громадян України від 26 червня 2001 року на підставі статті 36 Конституції України та Закону України «Про об'єднання громадян» і за своїм статусом є громадською організацією з місцевим статусом.

Згідно з пунктом 5 Статуту метою створення і діяльності спілки є задоволення і захист законних спільних економічних інтересів, пов'язаних з розпорядженням спільним майном і передачею в оренду землі, отриманими в результаті реструктуризації КСП «Колос». До складу спільного майна членів Спілки включене майно (майновий комплекс) колишнього КСП «Колос», яке члени Спілки отримали у спільну часткову власність у зв'язку з припиненням діяльності КСП «Колос». Майно (майновий комплекс), яке перебуває у спільній частковій власності членів Спілки, передається за цивільно-правовими договорами.

Вищим органом спілки є Збори членів Спілки, до повноважень, яких відповідно до пункту 15 Статуту, зокрема, належать прийняття рішень з питань, передбачених пунктами 6.1, 6.4, 6.5, 6.6 цього Статуту, а саме: прийняття рішень Спілки про передачу майна, зазначеного в пункті 5 цього Статуту в оренду; здійснення контролю за ефективним і раціональним використанням майна і землі користувачами (орендарями); вирішення питань щодо переоцінки та списання майна, переданого в користування юридичним і фізичним особам, та продажу спільного майна; прийняття рішень про розподіл майна між групами громадян-співвласників.

Водночас організація виконання передбачених пунктом 6 завдань покладається на Голову Спілки та відповідні органи Спілки. Проте Голова Спілки підписує договори, погоджує та вносить зміни та доповнення до укладених договорів, а також у встановленому законодавством порядку за наявності підстав достроково розриває укладені договори лише на підставі доручень, завірених в установленому порядку та відповідного рішення Зборів членів Спілки (зборів уповноважених).

В оспорюваному договорі фінансового лізингу не зазначені й до нього не додаються будь-які рішення зборів членів Спілки чи доручення її членів, на підставі і у відповідності до яких та згідно із Статутом головою спілки підписаний даний договір, а відтак такий договір як правочин, що вчинений представником з перевищенням повноважень, відповідно до статті 241 ЦК України створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази вчинення саме Спілкою в особі уповноважених її органів, як стороною договору дій, які б свідчити про його прийняття до виконання.

Посилання відповідача на те, що співвласники майна фактично схвалили оспорюваний договір, так як регулярно отримували орендну плату за ним, колегія суддів відкидає, як не підтверджені належними і допустимими доказами.

Так, відомості нарахування і на видачу зерна за оренду земельного і майнового паю , а також довідка ПОП СП «Колос» (т. 3, а. с. 1-74) не містять вказівки про отримання членами Спілки співвласників майна саме лізингових платежів за оспорюваним договором.

Так само по справі відсутні докази того, що заінтересовані члени спілки, від імені і за дорученням яких пред'явлено позов чинним головою спілки, або співвласник майна - член спілки ОСОБА_4, який звернувся із самостійними вимогами щодо предмету спору, до липня 2015 року дізналися або могли дізнатися про оспорюваний договір, отримали чи могли отримати його копію, ознайомитися зі змістом з тим, щоб оскаржити в установленому законом порядку.

В зв'язку з цим неспростованими є посилання позивача Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» про те, що завірена копія такого договору була надана голові спілки слідчим в кримінальному провадженні 02.07.2015 року, а позовна заява подана до суду 09.07.2015 року.

Заява про застосування позовної давності щодо позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 відповідачем взагалі не подавалася.

Колегія суддів відкидає також посилання відповідача на те, що позов від імені заінтересованих осіб подано особою, яка не мала на це відповідних повноважень.

Відповідно до статей 3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно з статтею 1 Закону України від 22.03.2012 року №4572-IV «Про громадські об'єднання» громадське об'єднання - це добровільне об'єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадська організація - це громадське об'єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Відповідно до пункту 2.1 Статуту Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос», затвердженого загальними зборами членів Спілки протоколом №1 від 31.01.2015 року (т. 2, а. с. 166) метою створення та діяльності організації є задоволення і захист законних спільних правових та економічних інтересів організації (співвласників майнових паїв ліквідованого КСП «Колос», а також сприяння та надання їм правової допомоги, представництво їх інтересів в питаннях пов'язаних з володінням, користуванням та розпорядженням майна пайового фонду і передачею в оренду землі, отриманих ними в результаті ліквідації КСП «Колос», та в інших суспільних відносинах між собою та третіми особами.

Позов заявлено Громадською організацією «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» в особі голови громадської організації Данилюка С.С. в інтересах фізичних осіб ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, кожен (кожна) з яких є власниками частки майна колишнього КСП «Колос», с. Куна, права на які посвідчуються майновими сертифікатами (т. 3, а. с. 211), а також видали довіреності Данилюку С.С. як голові організації на право представництва їх інтересів (т. 2, а. с. 186-204).

ОСОБА_4 як співвласник майна пайового фонду КСП «Колос», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновим сертифікатом) серії НОМЕР_1 (т. 2, а. с. 171) звернувся із самостійними аналогічними вимогами.

Згідно з статтями 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Оскільки за умовами оспорюваного договору фінансового лізингу без згоди учасників спільної власності значна частина майна колишнього КСП «Колос», с. Куна була передана у платне користування з правом послідуючого викупу відповідачеві, ним порушуються права співвласників, в інтересах яких заявлено позов, так як вони позбавлені права належним чином розпорядитися спільним майном, володіти і користуватися ним за згодою з іншими учасниками, чи на надання їм у володіння і користування тієї частини майна в натурі, яка відповідає їх часткам.

Суд першої інстанції на зазначені обставини справи і відповідні їм правовідносини уваги не звернув і прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Отже оспорюваний договір фінансового лізингу як такий, що не відповідає вимогам закону за формою і змістом, укладений представником з перевищенням повноважень без наступного схвалення особами, в інтересах яких його укладено, на підставі статей 203, 215, 220, 241 ЦК України слід визнати недійсним, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи і неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Крім того, відповідно до частини 5 статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів слід стягнути документально підтверджені судові витрати - витрати по сплаті судового збору за подання позовних заяв і апеляційних скарг .

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги позивача Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» і третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позови Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» і третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу, укладений 20 грудня 2005 року між Кунянською спілкою співвласників майна та ПОП СП «Колос», с. Куна.

Стягнути з ПОП СП «Колос» на користь Громадської організації «Орендодавців паїв ПОП СП «Колос» судові витрати по справі в сумі 947 грн. 60 коп., а на користь ОСОБА_4 - 1255 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ / Стадник І.М.
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.