Справа №522/6276/17
Провадження № 2/522/6835/17
12 травня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Шенцевої О.П.,
при секретарі - Соболевій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договорів недійсними, -
Відповідач в судові засідання не з'являвся, повідомлявся належним чином.
Заявою від 12.05.2017 року позивач просив суд розглянути справи без його участі, вимоги підтримував в повному обсязі проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Судом, на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлено наступні обставини:
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань боржника за Кредитним договором між Позивачем та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 231871від 30 вересня 2008 року.
Також між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки від 30.09.2008 року, предметом якого є двокімнатна квартира загальною площею 123.5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д., зареєстрований за № 4753.
Суд, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини сторін приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з огляду на наступне:
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.
Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Укладений між позивачем та банком спірний кредитний договір був споживчим, як це випливає з п. 1.2.6. договору, де встановлено, що кредит має цільове призначення «для особистих потреб, а саме - для придбання житла».
Згідно з частиною першою статті 11 Закону про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів.
Враховуючи, що кредит має споживчий характер, правовідносини сторін регулювались на момент його укладення, зокрема, і Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно з ч.1, 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним;
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги , додержання яких є необхідним для чинності правочину: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 ст. 203 ЦК України). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 ст. 203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 ст. 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 ст. 203 ЦК України). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6 ст. 203 ЦК України).
Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення договору встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:
1) особу та місцезнаходження кредитодавця;
2) кредитні умови, зокрема:
а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;
б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;
г) тип відсоткової ставки;
ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;
д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);
е) строк, на який кредит може бути одержаний;
є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;
ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;
з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;
и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;
і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Згідно з ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:
2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;
3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;
4) право дострокового повернення кредиту;
5) річна відсоткова ставка за кредитом;
6) інші умови, визначені законодавством.
Згідно з п. 3.3. Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту та визначається за формулою.
Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Судом встановлено, що банк не попередив позичальника, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе саме споживач. Відповідного роз'яснення не було включено ані в договір, ані в будь-який додаток до цього договору.
Крім того, досліджуючи додатки до договору, суд приходить до висновку, що всупереч вимогам п. 3.3. Правил надання Банками кредитних послуг, Банком не визначено реальну відсоткову ставку за кредитом. Вказаний факт з урахуванням недоведення Банком до позичальника відомостей про валютні ризики у разі надання кредиту в іноземній валюті призвели до недостатньої інформованості позичальника щодо умов та вартості кредитних послуг. Таким чином, під час його укладення позивач не мав реальної змоги надати дійсну оцінку його положенням та наслідками його укладення.
Таким чином, суд доходить до висновку, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні) з урахуванням реальної процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз'яснено позивачу, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
Згідно з ч 2. ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цього Кодексу. Враховуючи, що виконання зобов'язання за спірним кредитом забезпечувалось іпотекою та порукою, які є акцесорними зобов'язаннями та зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 548 ЦК України, договори іпотеки та поруки також слід визнати недійсними.
Керуючись ст.ст. 11,18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 16, 203,215,216, 548 ЦК України, постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, ст.ст. 10, 11, 58, 64, 88, 208-209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати недійсним договір поруки № 231871від 30 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк»
Визнати недійсним договір іпотеки від 30.09.2008 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», предметом якого є двокімнатна квартира загальною площею 123.5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д., зареєстрований за № 4753.
Скасувати іпотеку (реєстраційний № 7997857) від 30.09.2008 року та заборону на нерухоме майно (реєстраційний № 7998043) 30.09.2008 року накладені відповідно умов договору іпотеки від 30.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д. 30.09.2008 року (реєстраційний № 4753).
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до палати по цивільним справам апеляційного суду Одеської області шляхом подачі через Приморський суд м Одеси на протязі 10-ти днів з дня проголошення рішення, апеляційної скарги

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя 12.05.2017