Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/4163/16 Головуючий у 1 інстанції: Купавська Н.М.
Провадження № 22-ц/778/1716/17 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчий комітет Мелітопольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини і зобов'язання виконати певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчий комітет Мелітопольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчий комітет Мелітопольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини і зобов'язання виконати певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15.06.2013 вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який було розірвано 29 вересня 2016 року. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спільне життя з відповідачем не склалося з причини виникнення частих сварок. В лютому 2016 року вона була змушена переїхати разом з дочкою за місцем своєї реєстрації до м.Запоріжжя, де працевлаштувалася.

При цьому, за усною домовленістю із відповідачем дочка буде проживати разом із батьком в м.Мелітополі, доки вона буде займатися переїздом, влаштуванням на роботу та пошуком дитячого садка.

28 квітня 2016 року відповідач забрав дитину до себе, де вона відвідувала дитину у вихідні дні. Після останнього відвідування та сварки 01 червня 2016 року з відповідачем більше дочку вона не бачила, а відповідач перешкоджає нормальному спілкуванню з дитиною, не віддає їй дочку.

Вважає, що дочка повинна проживати з нею і у неї створені всі умови для цього. Вона має постійне місце проживання, квартиру, в якій є все необхідне для нормального проживання та розвитку дитини, має постійне місце роботи, офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату. Вона має можливість відводити дочку та забирати з дошкільного закладу. Вона характеризується позитивно, спиртні напої не вживає, може надати дочці належне виховання, створити нормальні умови життя, матеріально забезпечити. Перешкоджати спілкуванню дочки з батьком наміру не має.

На підставі зазначеного просила визначити місце проживання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею, зобов'язати відповідача передати їй дитину.

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом В якому просив визначити місце проживання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним.

В обґрунтування вимог зазначив, що ОСОБА_5 залишила сім'ю безпричинно, зазначивши, що не бажає більше проживати однією сім'ю.

В січні 2016 року ОСОБА_5 забрала свої речі та поїхала до м.Запоріжжя. При цьому питання про спільне проживання дочки не вирішувалось, оскільки їй було байдуже за життя та здоров'я дитини.

З того моменту дочкою повністю займається і піклується лише він, дочка його любить, за матір'ю не сумує та не згадує її.

Під час приїздів до м. Мелітополь ОСОБА_5 погрожувала йому застосуванням фізичної розправи, намагалась втягнути його у бійку, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, намагалася силою проникнути до його житла, кричала в під'їзді будинку, намагалася виламати двері до квартири, чим дуже налякала дитину.

Вважає, що дочка повинна залишитися разом із ним, оскільки він піклується про неї, у нього є власний бізнес, доходи його дозволяють утримувати себе і дитину, ніяких стягнень за виконавчими листами він не має, його графік роботи дозволяє займатися вихованням дитини, характеризується він позитивно, не зловживає спиртними напоями, не палить, не має жодних протипоказань із медичного боку.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_5

Зобов'язано ОСОБА_3 передати доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, матері ОСОБА_5

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неналежне дослідження доказів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5, визначити місце проживання дитини з ним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2013 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 373.

З січня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини, та в подальшому 29 вересня 2016 року на підставі рішення суду шлюб між ними був розірваний.

Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на час розгляду справи проживала з батьком.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 проживає за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 проживає в квартирі, яка належить на праві власності його сестрі - ОСОБА_8, за адресою АДРЕСА_1.

Як вбачається з актів обстеження умов проживання за місцем проживання сторін, для проживання та виховання дитини створені всі умови (а.с.96,104).

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 працюють, отримують заробітну плату, характеризуються позитивно (а.с.97,98,102,132,133,134,135).

Суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 19 СК України, яка вказує, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 26 січня 2017 року №14/4 питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, розглядалося на комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Мелітопольської міської ради Запорізької області 16.01.2017р.

Беручи до уваги надані документи, заслухавши думку батьків, Орган опіки та піклування не виявив виняткових обставин, які б були підставою розлучення малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю, просив ухвалити рішення на розсуд суду на підставі наявних у справі документів, враховуючи інтереси малолітньої дитини.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції правильно застосував при вирішенні справи норми матеріального права, міжнародне право, яке є пріоритетним відносно національних норм права.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд вірно вказав, що згідно зі ст. 9 Конвенції закріплено правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За положеннями ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Така правова позиція була висловлена у постанові Верховного суду України в справі № 6-2445 цс16 від 14.12.2016 року, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

Наявність виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю, не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, судам роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином виходив із закріпленого ч.8 ст.7 СК України правила щодо регулювання сімейних відносин з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з такого.

Суд встановив всі факти, необхідні для вирішення спору, при ухвалені рішення дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_3 не навів належних та допустимих доказів, з приводу того, які виняткові обставини дають підстави визначити місце проживання малолітньої дитини з ним, а не матір'ю.

Доводи апеляційної скарги, що суд надав перевагу інтересам позивача не мають свого підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, застосовуючи принцип рівності прав батьків у питаннях їх участі у вихованні дитини, виходив з максимального можливого урахування інтересів дитини, як передбачено ч.8 ст. 7 СК України.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: