Провадження № 2/760/6384/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року Солом'янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів- Хілюк І.О., Чеботаренка А.П.

позивача- ОСОБА_11

представника позивача- ОСОБА_12

представника відповідача 1- ОСОБА_2

представника відповідача 2- ОСОБА_3

представника 3-ї особи 3 - ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Комунального підприємства « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, 3-і особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачів моральну шкоду, завдану йому незаконним звільненням з роботи, а саме:

-з Комунального підприємства « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» 120 000,00 гр.

-з Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 10 000,00 грн.

Посилається в позові на те, що з квітня 2015 року займав посаду заступника директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва».

Наказом від 26 листопада 2015 року його було звільнено з посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року він був поновлений на роботі та на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ще до його звільнення в серпні 2015 року директор підприємства ОСОБА_8 запропонував йому звільнитися з займаної посади за власним бажанням, посилаючись на волю «керівництва райдержадміністрації». Протягом тривалого часу ОСОБА_8 тиснув на нього, змушуючи піти з посади, однак він відмовився звільнятися за власним бажанням, оскільки сумлінно виконував свої обов'язки та не мав ніяких претензій по роботі з боку керівництва.

При звільненні його було звинувачено у використанні працівників та техніки підприємства в робочий час для власних потреб.

Вказані неправомірні дії та постійний пресинг з боку керівництва призвели до переживань, що негативно вплинули на стан його здоров'я, внаслідок чого його було госпіталізовано до відділення кардіології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» та діагностовано ішемічну хворобу серця, стенокардію напруги ФК ІІст., дифузний кардіосклероз, комбіновану аортальну ваду без переваги, персистуючу форму фібриляції -тріпотіння пересердь, пароксизм фібриляції -тріпотіння передсердь, тахисістолічний варіант, відновлений синусів ритм кордароном.

Його звільнення супроводжувалося брудною компанією з його дискредитації, як керівника, яка була організована керівництвом району та підприємства.

Після незаконного звільнення заступник голови Дарницької РДА ОСОБА_6 шляхом шантажу та погроз запропонував йому в обмін неправдивих пояснень його співробітників, даних ними під тиском, звільнитися за власним бажання заднім числом.

Після отримання негативної відповіді ОСОБА_6 звернувся до органів поліції з заявами про притягнення його до кримінальної відповідальності.

Незаконні та несправедливі дії з боку директора КП» « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» ОСОБА_8 та його заступника ОСОБА_7, а також першого заступника голови районної адміністрації ОСОБА_6 відносно нього, прилюдне приниження його честі, гідності та ділової репутації, постійні хвилювання та необхідність звертатися до суду за захистом своїх прав, вкрай негативно вплинули на стан його здоров'я, що призвело до постійного лікування в медичних закладах в умовах стаціонару.

Крім того, рішення суду про поновлення його на роботі протягом двох місяців не виконувалося з вини ОСОБА_7, що змусило його звертатися до виконавчої служби та з позовами до суду. Вказане призвело до руйнування його життєвих планів та суттєво погіршило стан здоров'я через приниження, нервування з приводу неправомірних дій щодо нього.

Постійні хвилювання та переживання призвели до необхідності систематичного лікування, а саме: з 29 листопада по 10 грудня 2015 року в зв'язку з загостренням серцево-судинних захворювань; з 18 квітня по 29 квітня 2016 року в Інституті кардіології ім. Ак .Н.Д. Стражеска; з 12 травня 2016 року по 15 травня 2016 року в Національному інституті серцево-судинної хірургії ім. М.М.Амосова АМН України; з 21 липня 2016 року 19 серпня 2016 року у відділенні кардіології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь»; з 25 серпня 2016 року по 16 вересня 2016 року у відділенні кардіології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь»; з 25 серпня 2016 року по 16 вересня 2016 року у відділенні кардіології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

З 19 вересня 2016 року він перебував на лікуванні у Київському міському центрі серця, де йому була проведена хірургічна операція на серці, яка коштувала 75 000 грн., не дивлячись на те, що до незаконного звільнення з роботи його стан здоров'я був задовільний.

Погіршення стану здоров'я сталося з часу виникнення конфліктів, які були спровоковані керівництвом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва » та Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.

Систематичні стреси, тривале та коштовне лікування призвело до хвилювань щодо успішності операції на серці, після якої вирішення питань щодо його працездатності.

Виходячи з цих обставин, просить задовольнити позов.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача - Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Посилалася на те, що позивачем не додано будь-яких доказів завданих йому моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Вважає, що для відшкодування моральної шкоди недостатньо лише заяви позивача про наявність такої шкоди та наявності факту його звільнення з роботи.

На момент звільнення позивач був працюючим пенсіонером, проходив військову службу в Збройних Силах та був звільнений у запас за станом здоров'я.

Крім того, зазначила, що захворювання позивача не можуть бути наслідком його звільнення з роботи, оскільки уже на час звільнення зі служби він мав хронічні захворювання.

Додатково зазначила, що на даний час слідчим відділом Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ведеться досудове розслідування кримінального провадження №0000619 за ст.364 КК України, зловживання владою або службовим становищем.

Вважає, що Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація діяла в межах та в спосіб, визначений чинним законодавством .

Вважає також, що позивач, окрім викладеного вище та відсутності доказів завдання йому моральної шкоди з вини районної адміністрації та її керівництва, пропустив встановлений законом строк для звернення до суду, а тому просить у позові відмовити.

Представник відповідача - Комунального підприємства « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» в судовому засіданні проти позову також заперечувала з цих же підстав.

Представник 3-ї особи ОСОБА_8 проти позову також заперечувала. Посилалася на те, що з вини на той час директора підприємства ОСОБА_8 позивач моральної шкоди не зазнавав і не міг зазнати, не дивлячись на ухвалене судом рішення про його поновлення на роботі.

Крім того, зазначила, що з точки зору ст.233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з позовом за вирішенням трудового спору про відшкодування моральної шкоди протягом трьох місяці з моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вважає, що про порушення своїх трудових прав позивач дізнався в момент звільнення з роботи в листопаді 2015 року, до суду звернувся в жовтні 2016 року.

Вважає, що позивач пропустив строк для звернення до суду, а тому просить у позові відмовити.

3-і особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з»явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставили, а тому суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України вшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

Встановлено, що наказом КП « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» № 613/к від 26 листопада 2015 року позивач був звільнений з посади заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань за п.2 ст.41 КЗпП України в зв'язку з втратою довіри.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року позивач був поновлений на роботі і з відповідача - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» на його користь було стягнуто 36 999, 00 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року рішення суду залишено без змін.

/ а.с. 11 - 17 /

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» / з наступними змінами / роз»яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п.5 даної постанови Пленуму обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З викладеного вище випливає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди в зв»язку з порушенням його трудових прав з боку відповідача.

В той же час, при вирішенні даного спору суд враховує наступне.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З точки зору закону заходи, встановлені ст. 237-1 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі порушення його трудових прав.

Грошові кошти, що стягуються як фінансова санкція, не є складовою заробітної плати працівника, а мірою відповідальності, а тому норма ч.2 ст.233 КЗПп України в даному випадку застосуванню не підлягає.

Встановлено, що порушення трудових прав позивача, які є предметом спору в справі і якими позивач обґрунтовує свої вимоги, мали місце в листопаді 2015 року внаслідок його звільнення з роботи, яке в подальшому судом визнано незаконним.

При розгляді спору про поновлення на роботі питання про відшкодування моральної шкоди позивач не ставив, з позовом до суду про відшкодування моральної шкоди звернувся в жовтні 2016 року.

За змістом ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи.

Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Як зазначено вище, задоволенням вимог позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом був встановлений факт порушення трудових прав позивача.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 року від 22 лютого 2012 року /у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу/ в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Про необхідність чіткого застосування положень Рішення Конституційного Суду України, яке є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене, наголошує в Інформаційному листі в Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

З викладеного вище випливає, що позивач пропустив строк для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди за обставин, приведених у позові та судовому засіданні.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст.233 цього кодексу, суд може поновити ці строки.

Позивач у позові та в судовому засіданні та його представник не ставлять питання про поновлення цього строку, не вважаючи його порушеним.

Не знаходить таких підстав і суд, а тому в позові має бути відмовлено в зв'язку з порушенням строку звернення позивача до суду.

Керуючись ст.ст.237-1, 233-234 КЗпП України, ст.ст. 3.4,10,11,57-60,209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_5 до Комунального підприємства « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: