УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Карпенко С.О.,

Мазур Л.М., Ситнік О.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Родовід банк» про визнання пункту договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 7 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк»), у якому просив суд визнати несправедливими умови та недійсним п. 3.9 кредитного договору від 9 жовтня 2007 року, згідно з яким банк відкрив йому відновлювальну кредитну лінію на суму 12 801,99 дол. США строком по 9 жовтня 2014 року на придбання автомобіля. Вважає, що п. 3.9 слід визнати недійсним як такий, що містить порушення його цивільних прав, як споживача послуг, оскільки цим пунктом договору передбачені несправедливі та оманливі умови кредитування, що стосуються нарахування пені у більшому розмірі ніж це передбачено.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 7 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач, підписуючи договір кредиту, був ознайомлений про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості та предметів супутних послуг, іншою інформацією. Протягом дії договору відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» згоду на укладення споживчого кредиту не відкликав, тобто позивач заперечень щодо укладеного 9 жовтня 2007 року договору протягом цього часу не мав.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ПАТ «Родовід Банк» 9 жовтня 2007 року було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на суму 12 801,99 дол. США строком до 9 жовтня 2014 року на купівлю автомобіля.

Згідно з умовами договору передбачено (п. 3.1), що починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до «10-го» числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у розмірі 152,40 дол. США на рахунок, вказаний у п. 1.3 договору, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що позичальник повинен сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до «10-го» числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також до 9 жовтня 2014 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами. Днем сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів за рахунок, вказаний у п. 1.6 цього договору.

Відповідно до п. 3.9 кредитного договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник повинен сплачувати банку за кожен день прострочки пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості.

Позивач вважає, що п. 3.9 оспорюваного договору, слід визнати недійсним як такий, що містить порушення цивільних прав, як споживача послуг, оскільки цим пунктом договору передбачено несправедливі та оманливі умови кредитування, що стосуються нарахування пені у більшому розмірі ніж це передбачено.

За правилами ст. 549 ЦК України (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону несправедливими є умови договорів про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Так, згідно з п. п. 3.9 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник повинен сплачувати банку за кожен день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості.

Суди, відмовляючи у визнанні недійсним п. 3.9 кредитного договору, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а умови цього пункту є явно несправедливими по відношенню до боржника.

Також судами не враховано позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, згідно з якою з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободу договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Ураховуючи, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 7 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
С.О. Карпенко
Л.М. Мазур
О.М. Ситнік