АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 608/357/17 Головуючий у 1-й інстанції Парфенюк В.І.
Провадження № 22-ц/789/527/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба в справах дітей Чортківської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України малолітніх дітей без згоди батька,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до відповідача ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за межі України малолітніх дітей без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з метою оздоровлення та розширення світогляду вона бажає завезти дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон, проте позбавлена даної можливості, оскільки батько дітей ОСОБА_3 не надає відповідного дозволу, чим порушує їх конституційні права. У зв'язку з цим просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дітей у її супроводі, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 у період з 1 червня 2017 року до 1 вересня 2017 року з виїздом в Республіку Польща та перебування в країнах, які належать до Шенгенської зони, зокрема в Республіці Італія.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на невідповідність фактичним обставинам справи висновків суду про недоведеність нею факту порушення її прав відповідачем, що полягає у наявності з боку відповідача перешкод для виїзду дітей за кордон, оскільки саме звернення з позовом й невизнання відповідачем такого є свідченням відмови його у наданні дозволу й порушення в зв'язку з цим прав дітей. Безпідставними, й такими, що порушують права дітей, передбачені ст.33 Конституцією України, вважає й висновки суду в частині невідповідності інтересам дітей мети поїздки за кордон. Також, зазначає про необгрунтованість висновків суду першої інстанції в частині, що переїзд дітей на великі віддалі буде пов'язаний зі значними фізичними та психоемоційними навантаженнями на їх організм, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів про існування такої можливості чи ризику. Такими, що не відповідають обставинам справи вважає висновки суду й щодо незазначення нею місця перебування дітей за кордоном з посиланням на відсутність доказів про бронювання готелів та порушення у зв'язку з цим прав відповідача, який у будь-який час вправі бути обізнаним про місце перебування дітей з метою своєчасного вжиття заходів для захисту прав дітей у випадку неналежного виконання нею своїх обов'язків чи виникнення непередбачуваних обставин. Звертає увагу на те, що судом не було враховано обставини, що мають значення для справи й полягають у тому, що відповідач з дітьми не проживає, має іншу сім'ю, а причиною відмови його у наданні такого дозволу була відмова позивача виписати з квартири відповідача спільних дітей.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і її представник адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених у ній. Додатково пояснили, що бажання матері поїхати за кордон з дітьми в Італійську Республіку на період літніх канікул викликано тим, що протягом останніх дванадцяти років там проживає бабуся дітей (мати позивача). Відповідач, окрім сплати аліментів за рішенням суду в сумі 820 грн. щомісячно, жодної іншої допомоги дітям не надає. Також вказали, що з 12.04.2017 року позивач перебуває на обліку в Управлінні соцзахисту населення, як особа, що здійснює догляд за родичем, який потребує такої допомоги. Даний факт у сукупності з тим, що дозвіл, який вона просить надати на виїзд за кордон є тимчасовим, а також з тим, що один з синів відвідує шкільний навчальний заклад в Україні, інший - піде в перший клас, слугують додатковою гарантією її своєчасного повернення в Україну.

Крім цього, в ході дачі пояснень позивач ОСОБА_1 уточнила бажаний період перебування в Італійській республіці, зазначивши такий з 20 червня 2017 року до 15 серпня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_3 відносно апеляційної скарги заперечив, пояснивши, що його відмова в наданні дозволу на виїзд за кордон дітей з матір'ю пов'язана з відсутністю інформації про місце її перебування за кордоном та підозрами про наявність у колишньої дружини наміру залишитись за кордом і більше не повернутись.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Чортківської міської ради, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. У письмовому листі, надісланому на адресу апеляційного суду, просив розгляд справи провести у його відсутності, погодившись з ухваленим судом першої інстанції рішенням.

У відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника третьої особи - Служби у справах дітей Чортківської міської ради.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з урахуванням наступного.

Так, судом встановлено, що з 30 травня 2008 року до 10 лютого 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13-15).

Після розірвання шлюбу діти проживають з матір'ю.

Позивач ОСОБА_1 у період літніх канікул період з 01 червня 2017 року по 01 вересня 2017 року бажає здійснити поїздку з дітьми за кордон - а саме в Італійську Республіку з виїздом в Республіку Польща та перебуванням в країнах, які належать до Шенгенської зони.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з безпідставності вимог позивача у зв'язку з незазначенням конкретних держав Шенгенської зони й часового проміжку перебування дітей у них, адрес курортних закладів, де планується проведення оздоровлення дітей, ненаданням доказів на підтвердження умов проживання дітей за кордоном; з того, що переїзд дітей на великі віддалі пов'язаний зі значними фізичними і психоемоційними навантаженнями на організм дитини, а також з порушення внаслідок перебування дітей за кордоном прав батька на обізнаність щодо місця перебування дітей, умови їх проживання з метою вжиття заходів для захисту прав дітей у разі неналежного виконання обов'язків матір'ю та недоведеності позивачем порушення її прав та прав малолітніх дітей відповідачем.

З таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, оскільки він зроблений без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм матеріального права.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.2989 року Генеральною Асамблеєю ООН, передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно вимог ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, в тому числі, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину , який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У відповідності до п.п.1, 3, 4 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Так, на думку колегії суддів, судом при розгляді даної справи не в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення, й зокрема, не дано належної оцінки твердженням позивача щодо причин відмови відповідача від надання такої згоди, не встановлено способи добровільної участі батька у вихованні дітей.

Зазначаючи причиною відмови від надання згоди на виїзд дітей за кордон, позивач вказувала на те, що така відмова відповідача є наслідком її відмови виписати дітей з його квартири. Відповідач в ході розгляду справи апеляційним судом не заперечив даного факту, вказавши, що діти можуть бути зареєстрованими за адресою позивача (в квартирі її матері).

Крім цього, в ході дачі пояснень апеляційному суду відповідач ОСОБА_3 заперечував з приводу можливості виїзду дітей за кордон з матір'ю ще й з підстав необізнаності куди і за які кошти позивач буде везти дітей за кордон та наявності у нього підозри, що виїхавши, позивач назад в Україну не повернеться.

Також, апеляційним судом встановлено, що відповідачем на утримання двох дітей в користь позивача за рішенням суду сплачуються аліменти в розмірі 820 грн. щомісячно. З часу розірвання шлюбу між сторонами батько не брав участі у вихованні дітей, яка б полягала у проведенні з ними спільних відпусток під час канікул чи на вихідні ні на території області, ні за кордоном, причинами чого зазначав відсутність у нього достатньої кількості коштів та необхідності догляду за хворими батьками. Як пояснив сам ОСОБА_7 останній раз з дітьми бачився півтора місяці тому, оскільки тривалий час хворів.

Крім цього, в ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що бабуся дітей сторін по справі ОСОБА_8 (мати позивача ОСОБА_1.) на даний час постійно проживає в Італійській Республіці (м.Поццуолі), де у 2010 році одружилася з громадянином Італії, що стверджується відповідними зведеною випискою з реєстру актів про одруження та посвідченням особи.

Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини, й зокрема причини відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд дітей без його згоди (те, що підозри про залишення позивача з дітьми за кордоном не грунтуються на жодних доказах; відомості про необізнаність з місцем перебування дітей в Італійській Республіці спростовуються даними про місцепроживання бабусі дітей), а також відсутність у відповідача будь-яких планів для проведення спільної відпустки з дітьми під час літніх канікул, відсутність у нього коштів для проведення відпусток з дітьми, колегія суддів приходить до висновку, що відмова відповідача надати дозвіл на виїзд дітей за кордон під час літніх канікул строком неповних два місяці з метою оздоровлення і розширення світогляду дітей, суперечить інтересам останніх, а висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є таким, що зроблений без врахування вимог законів, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Необгрунтованими й такими, що зроблені на припущеннях колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції в частині безпідставності позовних вимог з посиланням на те, що переїзд дітей на великі віддалі буде пов'язаний зі значними фізичними та психоемоційними навантаженнями на їх організм, а також про порушення у зв'язку з відсутністю даних про конкретне місце перебування (бронювання готелів, зазначення закладів санаторно-куротного лікування) прав відповідача, який у будь-який час вправі бути обізнаним про місце перебування дітей з метою своєчасного вжиття заходів для захисту прав дітей у випадку неналежного виконання нею своїх обов'язків чи виникнення непередбачуваних обставин, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів про існування вищевказаних можливостей чи ризиків.

Такими, що не відповідають обставинам справи й вимогам закону (п.4 Правил перетинання державного кордону), на думку колегії суддів, є висновки суду й щодо не зазначення позивачем місця перебування дітей за кордоном з посиланням на відсутність доказів про бронювання готелів чи конкретних санаторно-курортних закладів, оскільки законодавство, що регулює відносини перетину малолітніми дітьми кордону без згоди одного з батьків за рішенням суду не передбачає зазначення конкретної адреси місця знаходження дітей за кордоном (готелів чи санаторно-курортних закладів), а лише - країну перебування та конкретний період перебування в даній країні. Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та відповідних уточнень, позивач заявляла вимогу про надання згоди для виїзд за кордон саме в Італійську Республіку на конкретний період, початок і кінець якого визначені відповідними датами (з 01.06.2017 року до 01.09.2017 року, який в ході розгляду справи апеляційним судом було скорочено - з 20.06.2017 року до 15.08.2017 року). Крім цього, сам по собі факт бронювання готелю на час розгляду справи судом не свідчитиме про місце знаходження позивача з дітьми в даному готелі на дату виїзду за кордон, оскільки бронювання готелю передбачає й відмову від бронювання навіть за добу до дати заїзду, а поняття "оздоровлення" не обмежене лише перебуванням у санаторно-курортних закладах, а передбачає, в тому числі й відпочинок на морі. Ураховуючи, місце проживання бабусі дітей по справі в Італійській Республіці, яким є м.Поццуолі, що географічно розміщено на морському узбережжі, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині надання дозволу за кордон в Італійську Республіку без згоди батька обгрунтованими.

Не зважаючи на те, що Сімейним кодексом України передбачено рівність прав та обов'язків обох батьків по відношенню до дитини (ч.ч.1, 2 ст.141) і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, міжнародне законодавство (ст. 3 Конвенції з прав дитини) і законодавство України (ст.155 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства») передбачають, що здійснення таких прав насамперед повинно відбуватися для забезпечення найкращих інтересів дитини. У зв'язку з цим, неможливість відповідача через зайнятість по догляду за хворими батьками, у зв'язку зі своєю хворобою, у зв'язку з відсутністю коштів чи з будь-яких інших причин провести час на період літніх канікул з дітьми на морі чи в інших умовах, які б сприяли їх оздоровленню, на думку колегії суддів не може бути перешкодою для поїздки на море в Італійську республіку дітей з мамою, в якої така можливість на даний час є. Тому, необгрунтована відмова відповідача, пов'язана з незгодою позивача виписати дітей з квартири відповідача, необізнаністю про місцезнаходження дітей за кордоном у будь-який час їхнього перебування там на період поїздки чи у зв'язку з підозрами, що позивач не повернеться назад, на думку колегії суддів є такою, що суперечить насамперед інтересам малолітніх дітей.

При цьому надання судом згоди позивачу на виїзд дітей у період з 20.06.2017 року до 15.08.2017 року жодним чином не порушить права батька на спілкування з дітьми, оскільки з урахуванням загального періоду літніх канікул за кількістю днів (з 27.05.2017 року до 31.08.2017 року), неохоплений відпусткою з виїздом за кордон період, практично рівний тому, який діти будуть знаходитись за кордоном з матір'ю, а тому батько за наявності відповідного бажання не позбавлений спілкуванню з дітьми під час літніх канікул шляхом проведення відпусток з метою оздоровлення дітей і з його участю також, а саме, у період з 27.05.2017 року до 20.006.2017 року та з 15.08.2017 року до 31.08.2017 року.

Не може погодитись колегія суддів і з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позивачем факту порушення її прав і прав малолітніх дітей відповідачем у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи доказів, які б підтверджували факт звернення матері до батька дітей про надання дозволу на їх виїзд за кордон, оскільки сама по собі обставина невизнання відповідачем позову з посиланням на те, що йому невідомо, куди саме та за які кошти позивач бажає поїхати, у нього є підозри, що позивач не повернеться в Україну, а також у зв'язку з відмовою позивача виписати малолітніх дітей з його квартири у квартиру матері позивача є доказом відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу й порушення у зв'язку з цим прав сторони, що звернулася з даним позовом.

Оскільки доказування не може грунтуватися на припущеннях, рішення Чортківського районного суду не може вважатися законним і обгрунтованим, а тому, відповідно до п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та надання їй дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей в період з 20.06.2017 року до 15.08.2017 року в Італійську Республіку на відпочинок і оздоровлення без згоди та супроводу батька ОСОБА_3

При цьому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині надання судом дозволу на перебування дітей без згоди батька з виїздом у Польщу та інші країни Шенгенської зони, колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням того, що Правилами перетинання державного кордону України (п.4) передбачено зазначення у нотаріально посвідченій згоді другого з батьків, і як наслідок - у рішенні суду, лише держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, а не усіх транзитних держав Шенгенської зони по дорозі в Італійську Республіку.

Керуючись ст.ст.10, 60, 303, 305 ч.2, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1, 3, 4; 313, 314 ч.2, 316 ч.1, 317 ч.1, 319 ч.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.2989 року Генеральною Асамблеєю ООН, ст.33 Конституції України, п.3 ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, ч.ч.1, 2 ст.155 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року з наступними змінами і доповненнями, ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ від 21.01.1994 року з наступними змінами і доповненнями, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - задовольнити частково. Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері в період з 20.06.2017 року до 15.08.2017 року в Італійську Республіку на відпочинок та оздоровлення без згоди та супроводу батька ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 672 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: Н.Б.Щавурська

Судді: