АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.КИЄВА
Справа № 757/6407/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: ПисанецьВ.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою Хуторянця Олександра Володимировича - представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Луч АО» про визнання поруки припиненою.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Луч АО» про визнання припиненою поруку за договором поруки від 10 грудня 2004 року, укладеним між ним та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», обгрунтовуючи свої вимоги тим, що після укладення 14 вересня 2012 року між ПрАТ «Луч АО» та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» додаткової угоди до генеральної кредитної угоди, за умовами якої термін останньої продовжено до 28 лютого 2013 року, збільшився обсяг його відповідальності, отже, на думку позивача, порука має бути визнана припиненою. Крім того, після настання строку виконання основного зобов'язання кредитор до нього вимоги не пред'явив, що також є підставою припинення поруки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року позов ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Луч АО» про визнання поруки припиненою задоволено. Визнано припиненою поруку ОСОБА_6 за договором поруки від 10.12.2004, укладеним між публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_6.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник відповідача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 251, 252, 559, 628, 631 ЦК України і неправильно розтлумачено умови договору поруки. З аналізу умов договору поруки та вищевказаних положень цивільного законодавства право кредитора пред'явити вимогу до Поручителя виникло з 29.02.2013 та спливає 29.02.2016. Тобто, поручитель погодив з банком зміну строку припинення договору поруки передбачено ч. 4 ст. 559 ЦК України з шести місяців до трьох років, підписавши договір поруки з наступними змінами та доповненнями. Позов про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 банком подано 03.10.2013, що підтверджується рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.10.2015 та поданими представником позивача письмовими поясненнями (том 2, а.с. 73 та 104), тобто в меж трирічного строку встановленого п. 4.1. договору поруки. Таким чином, в даному випадку немає жодних правових підстав для визнання договору поруки припиненим.

У судовому засіданні представник відповідача ХуторянецьО.В. підтримав доводи апеляційної скарги. Представник позивача - ОСОБА_8 - заперечував, проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Третя особа - Приватне акціонерне товариство «Луч АО» в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 10 грудня 2004 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та акціонерним товариством закритого типу «Луч АО», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Луч АО», укладено генеральну кредитну угоду № 010/02-01/02/138, відповідно до умов якої кредитор зобов'язався надавати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт в порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її рамках, а позичальник зобов'язався забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані відсотки. Договори про надання гарантій, кредитні договори та договору овердрафту (далі - кредитні договори), укладені в рамках цієї угоди, є її невід'ємними частинами.

У подальшому до генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року укладено ряд додаткових угод.

У рамках генеральної кредитної угоди між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАрТ «Луч АО» 13 серпня 2009 року укладено кредитний договір № 010/14/535 "Невідновлювальна Кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів" (надалі по тексту - Кредитний договір) за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 6 592 000,00 грн. зі сплатою 22% річних з кінцевим терміном повернення 30 липня 2010 року.

Відповідно до пункту 2.4. Кредитного договору нарахування процентів за кредитом здійснюється не рідше одного разу на місяць, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році. Проценти нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом протягом всього строку користування кредитом.

Пунктом 6.1. Кредитного договору сторони погодили, що заборгованість за кредитом погашається позичальником відповідно до графіку погашення заборгованості (додаток № 1 до цього Договору).

14 вересня 2012 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 010/02-01/02/138/19 до Генеральної кредитної угоди, за умовами якої загальний розмір зобов'язань позичальника перед кредитором по кредитах, наданих позичальнику в рамках даної Угоди, не може перевищувати суми 2 200 000,00 грн., а термін дії даної Угоди погоджено до 28 лютого 2013 року.

Того ж дня між сторонами до кредитного договору № 010/14/535 від 13 серпня 2009 року було укладено додаткову угоду № 010/14/535/10 про зміну графіку погашення кредиту.

Цією додатковою угодою сторони дійшли згоди подовжити строк користування кредитом за кредитним договором № 010/14/535 від 13 серпня 2009 року, укладеним між позичальником та кредитором, в рамках генеральної кредитної угоди 010/02-01/02/138 від 10 грудня 2004 року, на наступних умовах, а саме: пункт 1.1. договору викласти у наступній редакції: «1.1. Відповідно до умов цього договору та генеральної кредитної угоди кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 2 200 000,00 грн., а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором, з кінцевим терміном погашення позичальником кредиту 28 лютого 2013 року (останній день строку користування кредитом) - п. 1.2. Пункт 1.2. вступає в дію з 01 серпня 2012 року. Сторони домовились, що позичальник погашає заборгованість за кредитним договором № 010/14/535 від 13 серпня 2009 року у відповідності до графіку (додаток № 1 до цією додаткової угоди) та з дати укладення цієї додаткової угоди подальша видача кредитних коштів за договором не здійснюється - п. 1.3., 1.4. Також сторонами визначено, що кредитор переносить термін сплати позичальником нарахованих сум штрафів/пені в сумі 105 943,43 грн. за порушення умов Договору на 28.02.2013, а у випадку відсутності прострочених платежів згідно графіку погашення кредиту та відсотками більше 5 банківських днів скасовує нараховані суми штрафів/пені в повному обсязі.

Відповідно до графіку (додаток № 1) до додаткової угоди вбачається, що погашення заборгованості здійснюється позичальником у грудні 2012 року в сумі 1 000 000,00 грн., у лютому 2013 року - 1 200 000,00 грн.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань, які виникають з умов Генеральної кредитної угоди 010/02-01/02/138 від 10 грудня 2004 року між банком та ОСОБА_6 10 грудня 2004 року було укладено договір поруки.

13 серпня 2009 року між банком та поручителем укладено додаткову угоду № 010/02-01/02/138/1 до договору поруки від 10 грудня 2004 року, за умовами якої сторони погодили викласти договір поруки у новій редакції.

Згідно з пунктом 1.2 сторони договору встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по борговим зобов'язанням боржника (ЗАТ «Луч АО»), які виникають з умов Генеральної кредитної угоди 010/02-01/02/138 від 10 грудня 2004 року з додатковими угодами до неї та кредитними договорами, договорами овердрафтів, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках. Зобов'язання поручителя перед кредитором є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та вказаною в п. 1.2. кредитного договору - не потребують - п. 1.3. Разом з підписанням цього договору поручитель підтверджує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору , цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем по зобов'язанням боржника за кредитним договором - п. 1.4. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники - п. 2.1.

Пунктом 4.1. договору поруки встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (п.4 ст. 559 ЦК України).

18 жовтня 2010 року додатковою угодою до договору поруки від 10 грудня 2004 року сторони погодили внести зміни до п. 1.2. договору поруки. Визначили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговими зобов'язаннями боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, з додаткової угоди від 18 жовтня 2010 року та з додаткових угод до неї та кредитними договорами, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках. Всі інші умови договору поруки залишаються без змін.

Сторонами у ході розгляду справ не заперечувалось, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 010/14/535 від 13 серпня 2009 року, укладеного в рамках генеральної угоди 010/02-01/02/138 від 10 грудня 2004 року, банк у липні 2013 року звернувся до господарського суду, пред′явивши позов до позичальника Приватного акціонерного товариства «Луч АО» про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07 листопада 2013 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29 січня 2014 року, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Луч АО» на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 2 200 000,00 грн. заборгованості за кредитом, 297 218,06 грн. прострочених відсотків, 111 567, 12 грн. пені за кредитом, 9 726,69 грн. - пені за відсотками.

Вимогу до поручителя ОСОБА_6 в судовому порядку банк пред'явив 03 жовтня 2013 року, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача.

Звертаючись в суд за захистом порушеного права, позивач у своїх вимогах посилався як на збільшення строку основного зобов'язання за генеральною кредитною угодою без його згоди як поручителя, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності, і в силу частини 1 статті 559 ЦК України є підставою для визнання поруки припиненою, так і на припинення правовідносин за договором поруки на підставі частини 4 статті 559 ЦК України, оскільки банк не пред'явив до нього як до поручителя вимоги протягом визначеного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави для припинення поруки за частиною 1 статті 559 ЦК України відсутні.

В цій частині вирішених вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини.

Перевіряючи висновок суду першої інстанції в частині вирішених вимог позивача щодо припинення правовідносин за договором поруки на підставі частини 4 статті 559 ЦК України, судова колегія виходять з такого.

Так, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя.

За умовами укладеного між банком та ОСОБА_6 договору поруки від 10 грудня 2004 року вбачається, що порука діє з моменту його підписання та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання (п.4.1.).

Отже, умови договору поруки про її дію з моменту підписання договору до закінчення забезпеченого ним зобов'язання не означають установлення строку припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, а тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки.

Закладені умови у другому абзаці п. 4.1. договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, суперечать установленим строкам пред'явлення вимоги до поручителя у частині четвертій статті 559 ЦК України, і які на відміну від позовної давності не можуть бути збільшені за згодою сторін.

Таким чином, поручителя ОСОБА_6 за умовами укладеного договору поруки від 10 грудня 2004 року слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України, тобто протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Із встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що за останніми додатковими угодами від 14 вересня 2012 року до кредитного договору, укладеного в рамках генеральної угоди, сторонами визначено, що погашення заборгованості здійснюється позичальником у грудні 2012 року в сумі 1 000 000,00 грн., у лютому 2013 року - 1 200 000,00 грн. Кінцевим терміном погашення позичальником кредиту є 28 лютого 2013 року (останній день строку користування кредитом).

Отже, останній строк виконання основного зобов'язання сторони кредитного договору визначили 28 лютого 2013 року. В останній день строку користування кредитом позичальник не здійснив погашення заборгованості, а тому з 01 березня 2013 року несплачена сума заборгованість вважається простроченою.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 ЦПК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 01 березня 2013 року і протягом наступних шести місяців.

Вимог до поручителя ОСОБА_6 кредитор в судовому порядку пред'явив 03 жовтня 2013 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку.

Оскільки такі вимоги не були заявлені до поручителя ОСОБА_6 протягом шести місяців після настання строку виконання зобов'язань, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинила свою дію.

Отже, у справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно застосовано частину четверту статті 559 ЦК України та зроблено вірний висновок про припинення правовідношення поруки за договором поруки від 10 грудня 2004 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_6.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що поручитель погодив з банком зміну строку припинення договору поруки передбачено ч. 4 ст. 559 ЦК України з шести місяців до трьох років не ґрунтуються на вимогах закону. Так, у відповідності до вимог частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Строк, передбачений цією нормою не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. А тому передбачені у другому абзаці п. 4.1. договору поруки умови про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, суперечать установленим строкам пред'явлення вимоги до поручителя у частині четвертій статті 559 ЦК України, і які на відміну від позовної давності не можуть бути збільшені за згодою сторін.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Хуторянця Олександра Володимировича - представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: