АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1277/17 Справа № 202/4125/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Максюти Ж.І., Макарова М.О.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради (надалі КП «Теплоенерго»), в обґрунтування якого зазначила, що вона була звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України з посади фахівця зі збуту теплової енергії з 15 червня 2016 року на підставі наказу № 208к від 15 червня 2016 року. На підприємстві було видано наказ № 84 від 08 квітня 2016 року «Про зміни в організації виробництва та скорочення штату», яким виведено зі штатного розпису «Загальний відділ», де працювала позивачка. Наказом № 90 від 13 квітня 2016 року передбачалося звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КПП України. Позивачці було запропоновано перейти на вакантну посаду контролера теплового господарства, від якої вона відмовилася. Вважає, що відсутні правові підстави для скорочення чисельності працівників на підприємстві. Пояснень від директора підприємства та профспілкової організації щодо скорочення саме її із займаної посади позивачка не отримала.

На підставі наведеного, просила суд поновити її на посаді фахівця зі збуту теплової енергії та побуту абонвідділу КП «Теплоенерго», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 червня 2016 року до дня поновлення на роботі із розрахунку 5 240,605 грн. на місяць (212,530 грн. за день), у відшкодування моральної шкоди 18 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 11 000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що з 1998 року ОСОБА_2 працювала на підприємстві відповідача та займала посади бухгалтера-контролера, контролера в абонентському відділі.

Наказом № 359к від 10 серпня 2015 року ОСОБА_2 переведено на посаду фахівця зі збуту теплової енергії КП «Теплоенерго».

08 квітня 2016 року директором КП «Теплоенерго» було видано наказ № 84 «Про зміни в організації виробництва та скорочення штату», відповідно до якого через різке скорочення грошових надходжень за спожиту теплову енергію, зниження виробничої програми з метою оптимізації використання праці, збереження робочих місць та забезпечення своєчасної виплати заробітної плати були внесені зміни в організацію виробництва та скорочено штати, а саме виведено з 15 червня 2016 року зі штатного розпису загальний відділ, виключено зі штатного розпису перелік професій, зазначених у додатку, та здійснено переміщення працівників.

12 квітня 2016 року з метою подолання фінансових складнощів та у звязку із змінами в організації виробництва директором КП «Теплоенерго» було видано наказ № 89 «Про зміну організації виробництва та праці та встановлення неповного робочого тижня», відповідно до якого з 21 червня по 15 жовтня 2016 року для працівників підприємства було встановлено триденний робочий тиждень з додатковими вихідними днями четвер та пятниця.

Наказом директора КП «Теплоенерго» № 90 від 13 квітня 2016 року затверджено перелік працівників, які підлягають звільненню з 15 червня 2016 року за скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КзПП України.

Наказом № 208к від 15 червня 2016 року на підставі наказу по підприємству № 84 від 08 квітня 2016 року ОСОБА_2 звільнено за скороченням штату по п.1 ст.40 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що у підприємства відповідача були відсутні правові підстави для скорочення чисельності працівників на підприємстві, її звільнення по п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства при звільненні позивачки з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності штату або працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідачем згідно із дотриманням вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, 08 квітня 2016 року, за два місяці до звільнення позивача, було повідомлено про наступне вивільнення у зв'язку із скорочення чисельності штату.

Разом із тим, ОСОБА_2 звертаючись до суду указувала на те, що при її звільненні відповідачем не було ураховане її переважне право на залишення на роботі.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Відповідно до положень ч.3 ст. 42 КЗпП України, перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників (ніж передбачені у частині 2 зазначеної статті), якщо це передбачено законодавством України.

ОСОБА_3 соціальної політики України № 80/06/187-12 від 21.05.2012 року «Про переважне право на залишення на роботі» було рекомендовано для виявлення таких працівників роботодавцю робити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників в процесі якого повинні враховуватися такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність, дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в позові виходив із проведеного порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації щодо кожного працівника абонентського відділу, за результатами якого, перевага в залишенні на посаді фахівця зі збуту теплової енергії надається працівникам абонентського відділу, до числа яких ОСОБА_4 не входила.

Однак, зазначений висновок не можна визнати обєктивним та обґрунтованим, оскільки він спростовується списком працівників абонслужби від 01 березня 2016 року, згідно якого позивач ОСОБА_2 має найбільший стаж роботи та показники роботи, які не можна визнати найгіршими. (а.с.106). Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 крім своїх посадових обовязків по забезпеченню кількісного укладення договорів та впливу на розрахунки за договором, також вела облік споживачів та складала певну документацію, в тому числі договори на поставку теплової енергії.

У звязку з наведеними вище обставинами, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_2 на роботі помилковим та з урахуванням порушення її переважного права вважає за необхідне поновити її на роботі на посаді фахівця із збуту теплової енергії та послуг Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради з 15 червня 2016 року.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Підпунктом 2 п. 8 вказаного Порядку встановлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки про доходи ОСОБА_2 за квітень-травень 2016 року, загальна сума її доходів становить 8501,21 грн. (а.с.35)

Виходячи з кількості робочих днів позивачки у зазначений період часу, та враховуючи вимоги п.8 Постанови № 100, її середньоденний заробіток складає 212,53 грн.

Вимушений прогул за період з 16.06.206 року по 18.04.2017 року складає 218 днів.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 46331,54 грн., виходячи з розрахунку: 218 (днів) х 212,53 (грн.) = 46331,54 грн.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25 квітня 2012 року.

Як вбачається з матеріалами справи, відповідачем при звільненні ОСОБА_2 було порушено норми трудового законодавства, що потягло порушення її законних прав, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно відповіді на адвокатський запит № 822 від 16.08.2016 року, адміністрація КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 9» повідомила, що ОСОБА_2 у липні 2016 року зверталася зі скаргами на погане самопочуття, яке повязано зі стресовою ситуацією на роботі, їй було встановлено діагноз: астено-депрессивний синдром, нейрон-циркуляторна дистонія, з 15.07.2016 року по 26.07.2016 року позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні.

Беручи до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, колегія суддів, враховуючи характер і тривалість страждань позивача, яка була незаконно звільнена, та ступінь вини відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди, прикладення нею додаткових зусиль для поновлення звичного ритму життя, вважає за необхідне стягнути з КП «Теплоенерго» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 2000 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать , зокрема, витрати на правову допомогу.

Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1, 2 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Частиною 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2016 року 1378 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСОБА_2 за договором про надання юридичної (правової) допомоги від 23 травня 2016 року надавав адвокат АО «Адвокатська фірма «ДАЦ» ОСОБА_5

Згідно відомостей затраченого адвокатом часу на надання правової допомоги ОСОБА_2 та з урахуванням кількості часу, витраченого ним на участь у судових засіданнях, виходячи з вимог ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація витрат на правову допомогу у сумі 3 480 грн.

На підставі ст.88 ЦПК України з КП «Теплоенерго» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 287, 99 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді фахівця із збуту теплової енергії та послуг Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради з 15 червня 2016 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 16 червня 2016 року по 18 квітня 2017 року включно, в сумі 46 331, 54 грн.( сорок шість тисяч триста тридцять одна гривень 54 копійки), розрахунок якого проведено судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 2 000 грн. (дві тисячі гривень) у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 480 грн.(три тисячі чотириста вісімдесят гривень).

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 3 287, 99 грн. (три тисячі двісті вісімдесят сім гривень 99 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_6

ОСОБА_7