Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Демяносова М.В.,Карпенко С.О.,
Кадєтової О.В.,Леванчука А.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник»(далі - СК «МЖК «Машинобудівник») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона займала посаду голови правління СК «МЖК «Машинобудівник» за сумісництвом. 22 червня 2016 року вона випадково дізналась про звільнення її з займаної посади голови СК «МЖК «Машинобудівник» на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки за власним бажанням вона не звільнялася та з наказом про звільнення її не ознайомили, заробітну плату не виплатили. З урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просила стягнути з СК «МЖК «Машинобудівник» на користь ОСОБА_6 заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 22 червня 2016 року до дати ухвалення рішення у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі скасовано. Виключено з мотивувальної частини рішення слова «також, не були підтверджені вимоги позивача про наявність заборгованості перед нею по заробітній платі та про невиплату компенсації за невикористані відпустки за період 2013 - 2016 роки». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині не скасованій рішенням апеляційного суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи позивачеві у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що останню не було звільнено на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України, а відсторонення від посади відбулося на підставі рішення загальних зборів кооперативу та зборів уповноважених, а тому відсутні підстави для визнання наказу № 1 від 22 червня 2016 року незаконним, а також поновлення ОСОБА_6 на посаді голови кооперативу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції погодився з висновками цього суду щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення позивача на посаді голови правління кооперативу, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Водночас апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, виходив з того, що такі вимоги позивачем не заявлялись.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 була обрана головою правління СК «МЖК «Машинобудівник» у квітні 2012 року.

Відповідно до протоколу № 1 конференції уповноважених членів споживчого кооперативу «МЖК «Машинобудівник», яка відбулась 12 квітня 2016 року, було прийнято рішення про обрання головою правління кооперативу з 14 квітня 2016 року ОСОБА_7 та припинення повноважень ОСОБА_6 з 13 квітня 2016 року, а також зобов'язано останню передати новообраному голові правління печатку, ключі від усіх приміщень та всю наявну документацію.

Пунктом 4.1 Статуту «СК «МЖК «Молодіжний» (далі - Статут) передбачено, що органами управління є загальні збори та конференція уповноважених його членів, правління та ревізійна комісія кооперативу.

Конференція уповноважених проводиться щорічно після закінчення фінансового року. Вона може скликатись також у будь-який час за рішенням правління кооперативу чи з ініціативи менш як третини членів кооперативу (п. 4.6 Статуту).

Згідно з п. 5.1 Статуту порядок та відкликання членів правління їх кількісний склад та термін обрання встановлюється на черговій конференції уповноважених членів кооперативу і не може бути меншою ніж сім чоловік.

Відповідно до п. 5.3 Статуту правління очолює голова правління кооперативу, який обирається конференцією уповноважених кооперативу строком на 5 років.

За змістом п. 5.5 Статуту, голову правління за грубе порушення статуту кооперативу може бути усунуто від виконання своїх обов'язків, якщо за таке рішення проголосує 2/3 складу правління кооперативу. Згідно такого рішення обов'язки голови правління виконує заступник голови правління до переобрання голови правління на конференції уповноважених членів кооперативу.

21 червня 2016 року наказом СК «МЖК «Машинобудівник» № 1, за підписом голови правління ОСОБА_7, ОСОБА_6 була звільнена від виконання обов'язків голови правління СК «МЖК «Машинобудівник» (за сумісництвом) з 22 червня 2016 року, згідно загальних зборів СК «МЖК «Машинобудівник» від 02 квітня 2016 року та конференції уповноважених СК «МЖК «Машинобудівник» від 12 квітня 2016 року. Були внесені зміни до установчих документів СК «МЖК «Машинобудівник» від 09 квітня 2016 року. Голову правління ОСОБА_7 зобов'язано з 22 червня 2016 року провести кінцевий розрахунок з ОСОБА_6 згідно з п. 4 ст. 36 КЗпП України (а.с. 38).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про кооперацію» кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Ст. 6 цього Закону визначено, що кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням.

Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про кооперацію», вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. До компетенції загальних зборів членів кооперативу зокрема належить: утворення органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, інших органів кооперативу; визначення розмірів оплати праці голови правління, голови ревізійної комісії (ревізора), а також кошторису на утримання апарату органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу.

Згідно ст. 16 Закону України «Про кооперацію», виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про кооперацію», трудові відносини в кооперативних організаціях регулюються цим Законом, законодавством про працю, статутами кооперативних організацій та правилами їх внутрішнього розпорядку. Для здійснення мети і статутних завдань кооперативна організація може залучати до роботи за трудовим договором осіб, які не є її членами. У разі залучення осіб на визначений строк чи на час виконання певної роботи за згодою сторін між кооперативною організацією та найманим працівником може укладатися договір у формі контракту. Кооперативна організація самостійно визначає форми і систему оплати праці своїх членів і найманих працівників з урахуванням вимог, встановлених законодавством.

За приписами ст. 1 Закону України «Про споживчу кооперацію», споживча кооперація в Україні - це добровільне об'єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану.

Частиною 3 статті 335 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстави для визнання наказу № 1 від 22 червня 2016 року незаконним, через те, що відсторонення позивача від посади відбулося на підставі рішення загальних зборів кооперативу та зборів уповноважених, що виключає поновлення ОСОБА_6 на посаді голови кооперативу та стягнення середнього заробітку і моральної шкоди. Проте судом першої інстанції не було перевірено яким чином позивача було призначено на посаду голови правління СК «МЖК «Машинобудівник», в матеріалах справи відсутні накази про прийняття її на роботу за сумісництвом, з яким саме окладом. Також не перевіреними судом першої інстанції залишились такі обставини: порядок припинення повноважень голови правління, чи мало місце порушення позивачем умов Статуту, в чому саме полягає таке порушення і де це зафіксовано.

В порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив позивачеві її право на витребування належних та допустимих доказів, а відмовив лише з формальних підстав.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд фактично вдався до переоцінки доказів та дійшов висновку про скасування судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо стягнення заробітної плати, апеляційний суд зауважив, що позивач в позовній заяві посилалась на те, що має місце заборгованість по несплаті їй заробітної плати за період з 01 червня 2016 року до 22 червня 2016 року та невиплату відпускних з 2013 року до 2016 рік, проте резолютивна частина позовної заяви не містила вимог позивача про стягнення будь-яких коштів за цими обставинами, залишивши поза увагою, що позивач просила суд витребувати вказані докази у відповідача.

Статтею 301 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; змінити рішення; постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу ( ч. 1 ст. 309 ЦПК України).

Із роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року, за наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення або змінює його й не має права передавати із цих підстав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначеними підставами є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При цьому судам необхідно виходити з того, що:

- неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, слід вважати неправильне визначення предмета доказування чи не з'ясування обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, або інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), неправильну кваліфікацію правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин тощо;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, має місце у випадках зазначення у судовому рішенні певних обставин (фактів), які не підтверджені доказами, їх недостатність, недостовірність та (або) суперечливість, відсутність мотивів прийняття чи неприйняття доказів тощо;

- невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено неправильно.

- порушення або неправильне застосування матеріального чи процесуального права має місце у разі застосування закону, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню, унаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин або неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене чи обмежене тлумачення.

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог статті 59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (стаття 60 ЦПК), порушення вимог статті 215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Отже, дійшовши висновку про скасування судового рішення апеляційний суд, скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі лише з формальних підстав, не надавши належної оцінки наявним у справі доказам та не прийняв жодного рішення, лише виключивши певне посилання з мотивувальної частини.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: М.В. Демяносов
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
А.О. Леванчук