УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Львівської області від 31 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором кредиту. Просило стягнути з відповідачів заборгованість по кредитному договору від 27 серпня 2008 року, станом на 24 червня 2014 року в розмірі 2 799,11 дол. США, що еквівалентно 33 248 грн 67 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 11 660 дол. США під 13 % річних з кінцевим терміном погашення кредиту 27 серпня 2015 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 27 серпня 2008 року, відповідно до умов якого остання зобов'язалась нести солідарну відповідальність за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором. 18 лютого 2014 року банк надсилав ОСОБА_3, як боржнику, і ОСОБА_4, як поручителю, вимогу про погашення заборгованості за договором, однак така вимога залишилась без відповідного реагування зі сторони відповідачів. У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за договором кредиту, станом на 24 червня 2014 року заборгованість по договору становила: 2 667,10 дол. США - по тілу кредиту, 110,69 дол. США - по відсотках, 21,32 дол. США - пеня.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за договором кредиту від 27 серпня 2008 року в сумі 2 799,11 дол. США, що еквівалентно 33 248 грн 67 коп., з яких - 2 667,10 дол. США заборгованість по кредиту, 110,69 дол. США заборгованість по відсотках, 21,32 дол. США - пеня.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що банк не надав доказів на підтвердження своїх доводів, не надав належно оформленого розрахунку боргу, встановити правильність нарахування відсотків та інших платежів неможливо, зазначене є підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення грошових коштів за цим договором, розмір заборгованості банком розраховано вірно.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом установлено, що 27 серпня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, на підставі якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 11 660 дол. США під 13% річних з кінцевим терміном погашення кредиту 27 серпня 2015 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 27 серпня 2008 року, відповідно до умов якого остання зобов'язалась нести солідарну відповідальність за виконання ОСОБА_3 за кредитним договором.

18 лютого 2014 року банк надсилав ОСОБА_3, як боржнику, і ОСОБА_4, як поручителю (а.с. 22, 23) вимогу про погашення заборгованості за договором, однак така вимога залишилась без відповідного реагування зі сторони відповідачів.

У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, станом на 24 червня 2014 року (за розрахунком банку) заборгованість за договором становила: 2 267,10 дол. США - по тілу кредиту, 110,69 дол. США - по відсотках, 21,32 дол. США - пеня.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з доведеності факту наявності та розміру заборгованості відповідача перед позивачем за кредитними зобов'язаннями, які підлягають стягненню в судовому порядку в рамках даного позову.

З матеріалів справи вбачається (а.с. 143, 145), що на підставі виконавчого напису нотаріуса від 24 червня 2014 року було звернуто стягнення на предмет застави, а саме, автомобіль марки «CHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, на підставі договору застави від 27 серпня 2008 року, який було передано в заставу позивачу. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного автомобіля запропоновано було задовольнити вимоги банку з 1 січня 2014 року по 24 червня 2014 року у розмірі 2 799,11 дол. США, що еквівалентно 33 248 грн 67 коп., з яких - 2 667,10 дол. США заборгованість по кредиту, 110,69 дол. США заборгованість по відсотках, 21,32 дол. США - пеня.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 30 грудня 2014 року зазначений виконавчий документ боржником було виконано в повному обсязі та погашено кредитну заборгованість.

Статтею 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Відповідно до статті 20 цього Закону заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У той же час, вирішуючи спір по суті, на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд не зазначене уваги не звернув, не з'ясував, за який період розрахована заборгованість, на погашення якої вчинено виконавчий напис нотаріуса, з чого саме складається ця заборгованість, на яку саме суму нараховувалися відсотки за користування кредитом та чи не входить до цієї суми сума про стягнення якої банком заявлено позов, та чи не призведе це до подвійної відповідальності боржника, що є неприпустимим.

Зазначене порушення судом норм процесуального права призвело до неможливості встановити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, у зв'язку з чим суд у повній мірі не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України, його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 31 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Т.О. Писана
О.В. Попович