26.12.2017 Справа № 363/2000/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи Машара Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - СТ «Ветеран 2» про стягнення вартості геодезичних відшукувань та судових витрат,

встановив:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину земельної ділянки відповідача ОСОБА_5 довжиною 35.14 м та шириною 3 м прилеглу до земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 по межі яка існувала до листопада 2014 року, посилаючись на те, що після винесення меж земельної ділянки в натурі на місцевості встановлено, що суміжна межа її ділянки зміщена на 3 м в бік земельної ділянки відповідача.

17 жовтня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив зобов'язати відповідачку повернути частину захопленої земельної ділянки згідно кадастрової документації і плану зовнішніх меж земельної ділянки зазначеної в державному акті НОМЕР_2.

16 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про зміну предмету позову, посилаючись на те, що між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу спірної частини земельної ділянки площею 0,0068 га та просила зобов'язати відповідача перенести паркан у відповідності до юридичних меж цієї земельної ділянки, а саме згідно розробленої схеми та кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_3 та стягнути з відповідача вартість геодезичних відшукувань у сумі 1 940 грн., витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн. та судові витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року провадження за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - СТ «Ветеран 2», про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року провадження за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - СТ «Ветеран 2», в частині вимог про зобов'язання перенести паркан у відповідності до юридичних меж земельних ділянок та про стягнення вартості юридичних послуг, закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, продовжено судовий розгляд позову в частині вимог про відшкодування вартості геодезичних відшукувань та стягнення судового збору.

Представник позивачки ОСОБА_1 в суді просив про задоволення позову, з викладених у ньому підстав, посилаючись на те, що позивачці для відновлення свого порушеного права довелося понести витрати для проведення геодезичних відшукувань та оплати судового збору. Пояснив, що відповідач паркан переніс добровільно, але після звернення до суду з позовом.

Представник відповідача ОСОБА_2 в суді проти задоволення позову заперечила, посилаючись на його недоведеність та необґрунтованість, коли винних дій відповідача, які б призвели до понесення позивачкою втрат позивачкою не встановлено. Витрати позивача належними документами не підтверджено.

Представник третьої особи Машара Г.В. в суді також проти позову заперечив, оскільки позивач після придбання земельної ділянки у відповідача самостійно несе витрати по визначенню земельної ділянки в натурі на місцевості.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 10 листопада 2000 року позивачка на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 03,056 га, розміщену в садовому товаристві «Ветеран-2», діл. 1 на території Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Під час присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, після винесення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, позивачкою встановлено, що суміжна межа її земельної ділянки зміщена на 3 метри в бік земельної ділянки відповідача ОСОБА_5

07 липня 2017 року сторони уклади договір купівлі-продажу згідно якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_5 частину земельної ділянки площею 0,0068 га. Яка виділена в натурі на місцевості відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану в Київській області, Вишгородському районі, на території Литвинівської сільської ради, СТ «Ветеран-2».

Ще до укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 в інтересах позивачки уклав договір підряду з ТОВ «Техноскаут» від 01 липня 2017 року, згідно п. 1.1 якого підрядник зобов'язався виконати роботу з геодезичних відшукувань, складання топографічного звіту та визначення меж на місцевості, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити зазначену роботу.

Відповідно до п. 6.4 договору підряду загальна вартість виконання робіт становить 1 940 грн.

07 липня 2017 року представник позивачки звернувся до відповідача із заявою-пропозицією разом із геодезичним планом ділянок із зазначенням 3 точок, що підлягають коригуванню на місцевості та відстані, на яку потрібно провести таке коригування.

В суді представник позивачки, посилаючись на добровільне перенесення паркану відповідачем, відмовився від позовних вимог в цій частині та просив стягнути з останнього вартість геодезичних відшукувань у сумі 1 940 грн. та судових витрат.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Згідно ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Встановлено, що сторони уклали договір купівлі-продажу щодо спірної земельної ділянки, яку набув у власність ОСОБА_1

З огляду на досліджені в суді докази у суду немає підстав вважати, що проведення землевпорядних робіт щодо відведення в натурі на місцевості меж цієї земельної ділянки (згідно договору підряду від 01 липня 2017 року) позивачкою здійснено вимушено та з метою відновлення свого порушеного права.

Таким чином, порушених прав позивачки, які б підлягали захистові в цій справі судом не встановлено.

Крім того, стороною позивача не подано суду й доказів понесення цих витрат (квитанції, платіжного доручення, тощо).

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки, понесених нею судових витрат, судом не встановлено.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2017 року.

Суддя