Номер провадження: 22-ц/785/1256/17
Головуючий у першій інстанції Козирєв М. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Тарутинської селищної ради Одеської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, органу опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації про визнання рішення незаконним, визнання недійсними та скасування ордерів, скасування рішень про надання дозволу на приватизацію житла, визнання свідоцтв про право власності на житло недійними, виселення та зняття з реєстрації,

встановила:

09 жовтня 2015 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_10 звернулись до Тарутинського районного суду Одеської області з позовною заявою до виконавчого комітету Тарутинської селищної ради про визнання ордерів недійсними та виселення громадян ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12 із займаних жилих приміщень (т.1, а.с. 2-7).

Під час судового розгляду позовні вимоги ОСОБА_10 залишені без розгляду у зв'язку з неодноразовими неявками позивача без поважних причин до суду (т.1, а.с. 195). Позовні вимоги ОСОБА_3 стосовно громадян ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за заявою ОСОБА_3 залишені без розгляду (т.1, а.с. 211-212).

Судом залучено до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8, та залучено до участі у справі орган опіки та піклування - службу у справах дітей Тарутинської РДА.

В подальшому уточнивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_3 просила:

- визнати незаконним рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради від 26.12.2012 року № 175, в частині видачі ордерів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на квартири в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати ордер від 26.12.2012 року на жиле приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2, виданий на ім'я ОСОБА_7, недійсним та скасувати його;

- визнати ордер від 26.12.2012 року на жиле приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_4, недійсним та скасувати його;

- скасувати рішення Тарутинської селищної ради № 186 від 01.03.2013 року про надання дозволу на приватизацію жилих приміщень ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати Свідоцтво про право власності на житло, видане 16.07.2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недійсним;

- визнати Свідоцтво про право власності на житло, видане 03.04.2013 року ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 недійсним;

- виселити ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2, та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою;

- виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що рішенням виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Одеської області від 26.12.2012 року № 175 відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_4 виділено квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Разом з тим, на момент винесення зазначеного рішення відповідач ОСОБА_7 разом із членами сім'ї не перебував на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, не мав права одержати жилі приміщення ні в першу чергу, ні поза чергою, не мав права отримати службове житло, а отже не було законних підстав для надання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2.

Також позивач зазначила, що на момент винесення виконавчим комітетом зазначеного рішення відповідач ОСОБА_4 разом із членами сім'ї не перебувала на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, не мала права одержати жиле приміщення ні в першу чергу, ні поза чергою, у Тарутинській селищній раді взагалі відсутній список осіб, які взяті на соціальний квартирний облік, а попередня оренда приміщення не є законною підставою для надання ОСОБА_4 житла за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому зазначені житлові приміщення були відповідачами приватизовані, що також на думку позивача не відповідає вимогам Закону, оскільки не було правових підстав для надання цих приміщень та їх заселення відповідачами.

Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 22 листопада 2016 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

До суду апеляційної інстанції відповідачі жодного разу не з'явились будучи чотири рази належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у тому числі відповідачі ОСОБА_4 - через свого представника - адвоката Торгана М.М., про причини неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія суддів розглянула апеляційну скаргу лише за участю позивача - заявника апеляційної скарги ОСОБА_3

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач перебувала на квартирному обліку з 27.06.2012 року до 01.01.2015 року, тобто звернулась з даним позовом у той час, коли на квартирному обліку вже не перебувала і позовних вимог з цього приводу під час розгляду справи не заявляла.

Також суд виходив із того, що в судовому засіданні позивач не надала належних і допустимих доказів та не пояснила суду, яким чином порушено саме її право на житло та в якій спосіб при задоволенні її позовних вимог це право буде захищено та поновлено.

Однак, у повному обсязі з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з позовних матеріалів, вимоги позивача ОСОБА_3 виникли внаслідок подій, які пов'язані із незаконним розподіленням житла відповідачам, їх вселенням, приватизацією, які відбулись в період з 22.12.2012 року по 16.07.2013 року.

Разом з тим, як було встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, позивач ОСОБА_3 перебувала на квартирному обліку з 27.06.2012 року до 01.01.2015 року, в першій черзі під номером 9, як така, що має на утриманні спочатку 4-х, а з 2013 року - 5-х неповнолітніх дітей (т.1, а.с. 177).

Із вказаного списку вбачається, що першими восьми особами, які перебували у першій черзі на отримання житла були ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21

Крім того, в Тарутинській селищній раді велись ще дві черги на тримання житла: загальна, яка нараховувала 53 особи, та позачергова, яка нараховувала 14 осіб (т.1, а.с.172-174).

Однак, відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у вказаний період на квартирному обліку не перебували в жодній із черг, а тому надання їм житлових приміщень у користування, а в подальшому і у власність, порушує права осіб, які перебували у вказаних чергах на отримання житла, у тому числі позивача ОСОБА_3

Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з того, що у разі розподілення житла згідно черговості, а не в порушення черговості - відповідачам у справі, позивач ОСОБА_3 мала б право на зміну черговості у першочерговому списку осіб, які потребують житла, тобто її черга могла б значно наблизитись до подальшого розподілення житла.

З підстав викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно виходив із того, що розподіленням житла відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_4 не порушуються права позивача ОСОБА_3

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, який в оскаржуваному рішенні послався на п. 8 Розділу 1 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Мінрегіонбуду від 27.04.2015 року № 84, яким передбачено, що жила площа в гуртожитках надається відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР незалежно від черговості, наявності пільг тощо, оскільки як було зазначено вище, спірні правовідносини діяли з грудня 2012 року по липень 2013 року, а тому вказаним Положенням не можуть регулюватись питання щодо надання відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_4 житлової площі та її приватизації.

Так, порядок користування гуртожитками врегульовано Главою 4 Житлового кодексу України (далі - ЖК).

Відповідно до ст. 128 ЖК порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

За ст.131 ЖК відповідно до законодавства Союзу РСР Примірне положення про гуртожитки затверджується Радою Міністрів Української РСР, міністерствами, державними комітетами і відомствами СРСР за погодженням з відповідними профспілковими і комсомольськими органами.

На час виникнення спірних правовідносин була чинною Постанова Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року № 208 «Про затвердження примірного положення про гуртожитки», у відповідності до п. 11 якої житлове приміщення у гуртожитку надавались особам тільки в порядку черговості.

Таким чином, судом не було застосовано норму права, якою регулювались спірні правовідносини, та були застосовані норми права, яких на день виникнення спірних правовідносин не існувало.

Крім того, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, на момент укладання «договору найму житла в будинках державного та комунального житлового фонду» між ОСОБА_4 і виконкомом селищної ради та ОСОБА_7 і виконкомом селищної ради, відповідно 28 квітня 2011 року та 06 липня 2011 року (т.1, а.с.40, 48), будинок по АДРЕСА_1 мав статус нежитлового приміщення - дитячого садочка та не відносився до житлового фонду.

Статус гуртожитка приміщення дитячого садочка отримало на підставі рішення Тарутинської селищної ради № 344-VI від 27.11.2012 року. Цим же рішенням вказаний гуртожиток був переданий на баланс Тарутинського КП ВУЖКГ».

У відповідності до ст.129 ЖК України єдиною підставою для зайняття жилого приміщення в гуртожитку є ордер.

Однак, не дивлячись на те, що відповідачі ОСОБА_7 і ОСОБА_4 не перебували на квартирному обліку в жодних із черг, рішенням виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Одеської області від 26.12.2012 року № 175 відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було виділено службові квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, та було видано ордери.

Також слід зазначити, що вказані відповідачі не належать до осіб, які мають право на отримання службового житлового приміщення, як то передбачено ст.119 ЖК України та Переліком категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженим постановою Рали Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення».

Крім того, надання ордерів відповідачам у вказаному гуртожитку здійснювалось без участі наглядової ради, яка є громадським контролем за розподілом та утриманням житла у гуртожитках, як то передбачено Положенням про наглядову раду з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 квітня 2009 року № 428.

Разом з тим, вирішуючи питання про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення і про можливість ухвалення нового - про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для цього.

Так, враховуючи, що позивач ОСОБА_3 перебувала під № 9 у першій черзі квартирного обліку, а також наявність у Тарутинській селищній раді інших черг, то фактично ОСОБА_3 не мала права на отримання житла, яке було надано в користування, а потім у власність відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

Проте, інші особи, які б мали право на отримання цього житла, до участі у справі залучені не були і матеріали справи не містять відомостей щодо звернення до суду даними особами із самостійними позовними вимогами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач і апелянт ОСОБА_3 з 01.01.2015 року була знята з квартирного обліку, у зв'язку з придбанням у власність іншого житлового приміщення і до теперішнього часу на квартирному обліку в Тарутинській селищній раді не перебуває.

Таким чином, враховуючи, що з даним позовом до суду ОСОБА_3 звернулась лише 09.10.2015 року, тобто вже не перебуваючи на квартирному обліку, її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи також із того, що в даному випадку ОСОБА_3 не наділена правом визнавати незаконним рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради від 26.12.2012 року № 175, в частині видачі ордерів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на квартири в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1; визнавати ордери на заняття відповідачами вказаних квартир, скасування рішення Тарутинської селищної ради № 186 від 01.03.2013 року про надання дозволу на приватизацію жилих приміщень ОСОБА_4 та ОСОБА_7, визнання недійсними і скасування ордерів на вселення відповідачів у вказані житлові приміщення, визнання свідоцтв про право власності відповідачів на ці житлові приміщення та виселення відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 із займаних ними житлових приміщень.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, згідно до ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що Тарутинська селищна рада незаконно не поновлює її у квартирній черзі по її заяві, у зв'язку з непридатністю для проживання придбаного нею житла, не може слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані правовідносини не є предметом даного судового спору і судом першої інстанції не розглядались.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне про виявлені порушення житлового законодавства при розподіленні житла у виконавчому комітеті Тарутинської селищної ради Одеської області постановити окрему ухвалу на адресу Одеської обласної державної адміністрації про виявлені порушення житлового законодавства при розподіленні житлової площі у виконавчому комітеті Тарутинської селищної ради Одеської області, з метою відповідного реагування та недопущення таких порушень в подальшій роботі селищної ради.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко