Справа № 589/2272/16-ц
Провадження № 2/589/46/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Сінгур В.О. секретар Мусіхіна І.В. за участі сторін позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання об»єкту незавершеного будівництва готовим до експлуатації та про визнання права власності на частину земельної ділянки визначення частки у готовому до експлуатації об»єкті будівництва,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання об»єкту незавершеного будівництва готовим до експлуатації та про визнання права власності на частину земельної ділянки визначення частки у готовому до експлуатації об»єкті будівництва. ОСОБА_1 зазначає в позові, що у 1999 році познайомилась з відповідачем у справі ОСОБА_3, а з 2000 року вони почали спільно проживати у належній їй квартирі та вести спільне господарство. За спільною згодою між ними та за кошти виручені від продажу належного їй на праві власності автомобіля ними було придбано земельну ділянку та житловий будинок по вул. Гречко, 8 в м. Шостка. Придбання цього нерухомого майна було оформлене на відповідача ОСОБА_3 Придбаний будинок знаходився у поганому стані, тому, виходячи з отримуваних позивачем доходів, вони з відповідачем здійснювали ремонт та реконструкцію даного житлового будинку. Позивач вказує, що з початку спільного проживання в будинку з відповідачем ОСОБА_3 було здійснено значні реконструкції (перебудови, добудови) в будинку та побудовані надвірні будівлі. Після розірвання їх шлюбу, відповідач став письмово вимагати від неї та від її доньки залишити будинок та знятись із реєстрації в ньому тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Позивач доводи заяви підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача доводи позивача заперечував, позов не визнав з підстав його необгрунтованості.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеної між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 останній придбав земельну ділянку з будинком. Відповідно до містобудівного паспорту виданого на ім»я ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво кухні, гаражу, вольеру, лазні на земельній ділянці в м. Шостка по вул. Гречка,8. Згідно виписки з рішення Шосткинської міської ради від 27.07.2000 року за № 194 виконоком міської ради надав згоду ОСОБА_3 здійснити прибудову до будинку під вітальню та кухню на перепланування будинку.

За час шлюбу на цій земельній ділянці подружжя збудувало жилий будинок загальною площею 424,9 кв. м, будівництво якого закінчено та який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача.

Суд дійшов висновку, що збудований за час шлюбу за спільні кошти жилий будинок є обєктом спільної сумісної власності подружжя позивачки та відповідача, разом з тим цей будинок не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, а позивачка позбавлена можливості здійснити такі дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність частини набутого за час шлюбу зазначеного майна. Дане підтверджується рішенням суду від 01.10.2015 року а.с. 12.

В Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року міститься висновок про те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу жилого будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. (Постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України.)

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Судовим рішенням, що набрало законної сили визнано обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з цього суд може визначити частки в спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, тому є всі підстави для визнання за позивачкою права на 41/100 частину спірного обєкта завершеного будівництва, але не введеного в експлуатацію. (Т. 1 а. с. 135-160)

Суд зазначає, що позивач вважає порушеним її право на частину спільно набутого майна подружжя (обєкта незавершеного будівництва збудованого за час шлюбу, але не прийнятого до експлуатації жилого будинку, державна реєстрація права власності на який не здійснена), яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами, та що способом захисту цього порушеного права фактично є визнання права позивачки на частину спільного сумісного майна подружжя.

Позивач просить також визнати за нею право власності на 41/100 земельної ділянки що знаходиться за адресою Сумська область м. Шостка вул. Гречко, буд. № 8. Суд дослідивши матеріали справи надані стороною позивача прийшов до наступного. Судом встановлено та не заперечується факт придбання земельної ділянки для будівництва. Сторони за спільні кошти збудували будинок та господарські споруди. Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.10.2015 року будинок по вул. Гречко № 8 в м. Шостка визнано об»єктом спільної сумісної власності без визначення часток. Згідно судово-будівельної експертизи частка поліпшень в домоволодінні складає 82/100. За таких обставин У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже ст. 120 ЗК України яка у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України вказує на те, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Керуючись ст.ст. 70СК, 368, ЦК, ст. 355ЦК,, ч.1-3 ст. 357 ЦК, 377 ЦК ст. 215-218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання об»єкту незавершеного будівництва готовим до експлуатації та про визнання права власності на частину земельної ділянки визначення частки у готовому до експлуатації об»єкті будівництва задовольнити.

Визнати об»єкт незавершеного будівництва за адресою Сумська область м. Шостка вул. Гречко, будинок № 8 готовим до експлуатації.

Визнати право ОСОБА_1 на частку в розмірі 41/100 в готовому до експлуатації об»єкта будівництва, що знаходиться за адресою Сумська область, м. Шостка, вул. Гречка, будинок № 8.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 41/100 земельної ділянки, що знаходиться за адресою Сумська область, м. Шостка, вул. Гречко, № 8.

Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 150,05 грн. судового збору, та у дольовому порядку 115,50 грн. судового збору на користь держави, тобто по 57,75 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 23.05.2017 року.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_6