Справа № 199/4059/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26.09.2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської, третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з даним позовом, зазначивши, що між ним та відповідачем Дніпропетровською міською радою на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27.07.2016р. №109/12 про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_1 було укладено договір оренди землі площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Згідно п. 6.3.4. Рішення Дніпровської міської ради від 27.07.2016р. № 109/12 позивача зобов'язано забезпечити виконання вимог ст. 376 (з урахуванням ст. 377) Цивільного кодексу України та інших вимог чинного законодавства стосовно порядку та умов оформлення прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 6.4. Рішення Дніпровської міської ради від 27.07.2016р. № 109/12 позивача зобов'язано протягом строку користування, на який передається земельна ділянка, вирішити питання визнання права власності на самочинно збудовані жилий будинок, господарські будівлі та споруди. Згідно з п.2 Рішення №122 від 18.04.2003 Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради за гр. ОСОБА_2 фактично закріплювалась земельна ділянка та надавався дозвіл для будівництва індивідуального житлового будинку.

Відповідно до Технічного паспорту будівництво: житловий будинок (Літ.А-1), убиральня (Літ. Б), душ (Літ. В), гараж (Літ.Г), сарай (тимчасовий) (Літ.Д) та споруди відбувалося у період 2007-2008рр. На підставі Технічного висновку, виданого ТОВ «ПРОМТЕХСТАЛЬ ПРОЕКТ», встановлено, що будівельні конструкції: житловий будинок (Літ.А-1), убиральня (Літ. Б), душ (Літ. В), гараж (Літ.Г), сарай (тимчасовий) (Літ.Д) та споруди знаходяться у нормальному стані, відповідають Категорії І складності та можуть бути допущені до експлуатації.

Відповідно до Акту №30136 на момент встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі суміжними землекористувачами ніяких претензій не заявлено, тобто ніякі права третіх осіб не було порушено. Відповідно до містобудівного висновку № 10/4363 від 19.03.2010р. розміщення жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) відповідає вимогам забудови зазначеної планувальної зони.

15.05.2017р. позивач звертався до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з заявою про проведення державної реєстрації права власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, о однак 19.05.2017р. державний реєстратор прийняв рішення про відмову у державній реєстрації права власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, аргументуючи це тим, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У зв'язку з чим позивач просить суд визнати за ним право власності на самочинно здудований житловий будинок та господарські будівлі та споруди за адресою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, просила суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки має можливість вирішити спір в позасудовому порядку.

Представник третьої особи до суду не з'явився, повідомлений належним чином про слухання справи.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами по справі на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27.07.2016р. №109/12 про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_1 було укладено договір оренди землі площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по вул.. Визволення,67 в м.Дніпрі останній складається з: житловий будинок (Літ.А-1), убиральня (Літ. Б), душ (Літ. В), гараж (Літ.Г), сарай (тимчасовий) (Літ.Д) та споруди, які є самочинно побудованими у період 2007-2008рр. На підставі технічного висновку, виданого ТОВ «ПРОМТЕХСТАЛЬ ПРОЕКТ», встановлено, що будівельні конструкції: житловий будинок (Літ.А-1), убиральня (Літ. Б), душ (Літ. В), гараж (Літ.Г), сарай (тимчасовий) (Літ.Д) та споруди знаходяться у нормальному стані, відповідають Категорії І складності та можуть бути допущені до експлуатації. Відповідно до Акту №30136 на момент встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі суміжними землекористувачами ніяких претензій не заявлено, тобто ніякі права третіх осіб не було порушено. Відповідно до містобудівного висновку № 10/4363 від 19.03.2010р. розміщення жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) відповідає вимогам забудови зазначеної планувальної зони.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів наявності належного дозволу та належно затвердженого проекту житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, а також відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості Отже, в даному випадку, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження та законного обґрунтування, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає, що судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 60, 130, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.331,376 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_2 до Дніпровської міської про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,- відмовити.

Судові витрати по справі у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, що не були присутніми при його проголошенні,- у той же строк з часу отримання копії рішення.

Суддя