Провадження № 2/522/6661/17
Справа № 522/5586/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 23.03.2017 року звернувся до суду та просив стягнути з Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 8 087, 61 гривень, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.06.2013 року по 23.03.2017 року у розмірі 78 077, 28 гривень, компенсацію втрати частини доходу у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 8 415, 57 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31 травня 2013 рок він, ОСОБА_1, був звільнений за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, з посади старшого виконроба в Державному підприємстві «ЕНЕРГОМОНТАЖНИЙ ПОЇЗД № 754». На день звільнення з роботи ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата за період з 01 січня 2013 року по 31 травня 2013 року. Однак, до цього часу розрахунок з ним не було здійснено, ніяких грошових коштів він від відповідачів не отримав. Відповідно до Довідки №14/03/18 від 14.03.2017 р. заборгованість ДП «ЕНЕРГОМОНТАЖНИЙ ПОЇЗД № 754» перед ОСОБА_1 складає: за січень 2013 року - 1483,62 грн.; за лютий 2013 року - 916,36 грн.; за березень 2013 року - 922,12 грн.; за квітень 2013 року-4765,51 грн.. Таким чином, загальна заборгованість Державного підприємства «ЕНЕРГОМОНТАЖНИЙ ПОЇЗД № 754» по заробітній платі за період з 01 січня 2013 року по 01 жовтня 2013 року перед ОСОБА_1 складає 8087,61 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, положення ст.. 115, 116, 117 КЗпП України, вимоги Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ОСОБА_1 звернувся до суду з дійсним позовом.

Представник позивача ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 22.09.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на задоволенні. Додатково зазначив, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, підтвердив, що дійсно заробітна плата позивачу при його звільненні не була виплачена та заборгованість існує до теперішнього часу, тому вимоги в частині стягнення боргу по заробітній платі позивача за період з 01.01.2013 року 31.05.2013 року у розмірі 8087, 61 грн. визнають. В іншій частині вимог позову ОСОБА_1 заперечував та просив відмовити. Зазначив, що з середини 2013 року підприємство не здійснює господарську діяльність та у них відсутні фінансові надходження, завдяки яким можливо б було виплатити заробітку плату позивачу та іншим працівникам підприємства. Тому вважає, що затримка розрахунку з позивачем виникла за відсутності їх вини у цьому.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши наведені в позові доводи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивач працював в Державному підприємстві «ЕНЕРГОМОНТАЖНИЙ ПОЇЗД № 754» та 31 травня 2013 рок був звільнений за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, з посади старшого виконроба.

Однак, відповідач у порушення вимог трудового законодавства при звільненні позивача не здійснив свої обовязки з виплати належних позивачу від підприємства сум по заробітній платі у день звільнення.

Відповідно до Довідки №14/03/18 від 14.03.2017 р. заборгованість ДП «ЕНЕРГОМОНТАЖНИЙ ПОЇЗД № 754» перед ОСОБА_1 складає:

-за січень 2013 року - 1483,62 грн.;

-за лютий 2013 року - 916,36 грн.;

-за березень 2013 року - 922,12 грн.;

-за квітень 2013 року-4765,51 грн..

Загальна заборгованість Державного підприємства «ЕНЕРГОМОНТАЖНИЙ ПОЇЗД № 754» по заробітній платі за період з 01 січня 2013 року по 01 жовтня 2013 року перед ОСОБА_1 становить 8087,61 гривень.

Факт існування суми заборгованості з виплати заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 8 087, 61 гривень був визнаний відповідачем.

ОСОБА_4 України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (така правова позиція висловлена у рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно до ст.. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Оскільки судом встановлено, що при звільненні позивачу не були виплаченi належнi йому вiд підприємства суми, зазначене було також визнано представником відповідача у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення таких коштів є обґрунтованими та законними. Отже, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 8 087 (вісім тисяч вісімдесят сім) гривень 61 копійок.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такого правового висновку дійшов ВСУ у рішенні від 29.01.2014 року по справі 6-144ц13.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Крім того Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013р. №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

У відповідності до постанови пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi. У разi непроведення розрахунку у звязку iз виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про вiдповiдальнiсть за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязi, якщо спiр вирiшено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

На підставі вказаного вимоги позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд вважає також обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно довідки ДП «Енергомонтажний поїзд №754» від 14.03.2017 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 56, 09 грн..

За період з 01.06.2013 року по 04.05.2017 року було 984 робочих дні, таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 117 КЗпП України, становить 55 192 (пятдесят пять тисяч сто девяносто дві) гривень 56 копійок (984 роб. дні х 56, 09 грн. = 55 192, 56 грн.).

Суд не приймає до уваги розрахунок позивача, оскільки він здійснений не за робочі дні, а виходячи із суми календарних днів за вказаний період.

Також, статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідності до вимог ст. ст. 2, 3 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За період з лютого 2013р по квітень 2017р. сукупний індекс споживчих цін(індекс інфляції) становить 211,522 .

З рахуванням цього розмір компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати

за січень 2013р. становить: (1483,62*211,522) :100=3138,18-1483,62=1654,56 грн.

за лютий 2013р. становить : (916,36 грн.*211,522):100=1938,30-916,36=1021,94 грн.

за березень 2013р. становить : (922,12 грн.*211,522):100=1950,48-922,12=1028,36 грн.

за квітень 2013р. становить : (4765,51*211,522):100=10080,10-4765,51=5314,59 грн.

таким чином всього-9019 грн.45 грн.

Таким чином, загальний розмір компенсації за період з січня 2013 року по день винесення судового рішення (04 травня 2017 року) за час затримки виплати заробітної плати більш ніж на один місяць складає 9019 гривень 45 копійок.

Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оскільки відповідачем на спростування доводів позивача належних та допустимих доказів суду не надано, посилання на відсутність фінансування судом не приймаються до уваги, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за можливе його задовольнити у відповідності з вищевикладеним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача також підлягає стягненню на користь держави судових збір у сумі 723 (сімсот двадцять одну) гривень 00 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 79, 88, 179, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст.ст.94, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15,16 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) заборгованість по заробітні платі у сумі 8 087 (вісім тисяч вісімдесят сім) гривень 61 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 55 192 (пятдесят пять тисяч сто девяносто дві) гривень 56 копійок (984 роб. дні х 56, 09 грн. = 55 192, 56 грн.).

Стягнути з Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у сумі 9019 ( девять тисяч дев'ятнадцять ) гривень 45 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Енергомонтажний поїзд №754» () на користь держави судовий збір у розмірі 723 (сімсот двадцять одну) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

04.05.2017