Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 433/1968/16-ц
Провадження № 22ц/782/219/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Коновалової В.А., Луганської В.М.

за участю секретаря: Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 06 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що 14.03.2013 року відповідач ОСОБА_2 отримав від неї у борг грошові кошти в сумі 30000 гривень, які в усній формі зобовязався повернути у строк не більше року з дня отримання. Станом на теперішній час відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, грошові кошти не повернув, вимоги позивача щодо повернення суми боргу ігнорує, тому позивач просить суд стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 30000 грн., моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 30000 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 526,23,1168 ЦК України та виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 протиправно заволодів грошовими коштами у розмірі 30 000 гривень, які належали позивачці ОСОБА_3 з метою придбання автомобілю, які зобовязався повернути, проте борг не повернув, звернення позивача ігнорує, отже ухиляється від виконання взятого на себе зобовязання, тому є підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та моральної шкоди.

Таких висновків, суд першої інстанції дійшов помилково з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 березня 2013 року позивач ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 45 000 грн. за земельний пай, про що складено відповідну розписку у присутності свідків ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 Після цього, ОСОБА_3 передала грошові кошти в сумі 30 000 грн. ОСОБА_2 з метою придбання останнім автомобілю.

Позивач ОСОБА_3, посилаючись на заволодіння ОСОБА_2 шахрайським шляхом належними їй грошовими коштами у сумі 30 000 грн., 30.03.2016р. зверталась із заявою до Троїцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області (а.с. 44), в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_4 в якості орендної плати за земельний пай грошову суму в розмірі 45 000 грн., з яких 30 000 грн. передала ОСОБА_2

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 06.07.2016р. (а.с.34-35) ОСОБА_3 за усною домовленістю добровільно передала гроші в сумі 30 000 грн. ОСОБА_5 та ОСОБА_2 як сімї, у звязку з чим встановлено відсутність складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Кримінальне провадження закрито, у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач вказала, що між нею та відповідачем виникли договірні правовідносини, за якими відповідачу було надано у борг грошові кошти, які останній зобовязався повернути у визначний строк, проте взяті на себе зобовязання не виконав борг ОСОБА_3 не повернув.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1. ст.1049 ЦК України).

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б обєктивно підтверджували обставини, на які посилається позивач у позові, а саме, що між сторонами був укладений договір позики.

Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч. 2 ст. 937 ЦК України, ч. 3 ст. 949 ЦК України.

Таким чином, в даному випадку не допускається показання свідків, як засіб доказування факту вчинення правочину та ухилення сторони від його виконання, а саме: отримання відповідачем грошей в борг, у присутності свідків, та які були допитані судом.

При цьому суд не звернув уваги, що грошові кошти в сумі 30 000 грн. ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 та ОСОБА_2 як сімї добровільно, без укладення договору позики та почала вимагати зазначену суму грошей з відповідача лише після того, як він припинив спільне проживання з ОСОБА_5 та помилково дійшов висновку, про те, що між сторонами був укладений договір позики.

Що стосується вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зауважує, що чинним законодавством, відшкодування моральної шкоди за договором позики не передбачено, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Крім того, задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався нормами ст. 1168 ЦК України, які в даному випадку не поширюються на вказані правовідносини.

На вказані обставини, суд першої інстанції не звернув уваги, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України та роз'яснень, що викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008р. № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за необґрунтованістю.

Колегія суддів, керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 317 ЦПК України,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 06 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити за необґрунтованістю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак його може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: