О К Р Е М А Д У М К А
судді Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
04 жовтня 2017 року м. Київ
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 лютого 2008 року № DNG0GI у розмірі 1 176 040 грн 22 коп., що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 644 513 грн 53 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 213 310 грн 22 коп., заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 67 145 грн 25 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 144 158 грн 37 коп. та штрафу у розмірі 106 912 грн 75 коп., шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за ціною, узгодженою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення у частині відмови у задоволенні позову про виселення та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року у частині вирішення вимог про виселення скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скасування судових рішень зазначено те, що не встановлено, чи придбавалася квартира, що передана в іпотеку, за кредитні кошти, чи є інші підстави для виселення відповідача із спірної квартири, не визначено склад осіб, які банк просив виселити.

Вважаю, що при постановленні ухвали колегія суддів не врахувала наступні обставини.

26 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNG0GI, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 555 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2028 року.

26 лютого 2008 року на забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № DNG0GI, відповідно до якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2 на праві власності.

Тобто, судами встановлено, що іпотекодавець ОСОБА_2 є особою, відмінною від позичальника, якою є ОСОБА_3

На час укладання договорів кредиту та іпотеки спірна квартира вже перебувала у власності ОСОБА_2 і матеріали цивільної справи не містять доказів зворотнього, оскільки право власності ОСОБА_2 на квартиру, передану в іпотеку, ніхто не оспорював.

Тому суди обґрунтовано презюмували, що вказаний предмет іпотеки, квартира, придбана не за кредитні кошти, оскільки її власник за кредитним договором, що був предметом судового розгляду, кошти не отримував.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, на що обґрунтовано послалася колегія суддів суду касаційної інстанції.

Отже, при розгляді вказаної справи суди першої і апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи, застосували закон, що регулює спірні правовідносини, у частині, у якій переглядалися судові рішення. Певна неправильність у формулюванні причин відмови у позові про виселення є формальною і не впливає на законність висновків судів.

Щодо не встановлення кола осіб, які підлягають виселенню, то у даному випадку суди відмовили у позові про виселення, оскільки позивачем у справі є ПАТ КБ «ПриватБанк», який брав участь у справі, і з касаційної скарги якого вбачається, що він вважає, що судовим рішенням у частині позовних вимог про виселення, порушені саме його права. Права інших осіб жодним чином судовими рішеннями у частині відмови у позові про виселення не порушені, тому відсутні потреби у встановленні їх особистостей.

Однак ці обставини не були враховані при постановленні судового рішення судом касаційної інстанції.

За таких обставин, вважаю, що необхідно було застосувати наслідки, передбачені ст. 337 ЦПК України.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.М.Ситнік