Провадження № 22-ц/773/722/17 Категорія: 21 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним позовом. Вказувала на те, що з 04 листопада 1978 року по 23 травня 2013 року проживала у шлюбі спільно з відповідачем ОСОБА_4 У цей період в с. Боголюби Луцького району Волинської області їм було надано земельну ділянку площею 0,3454 га для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4, вона й надалі продовжувала користуватись земельною ділянкою, до того часу, коли у березні 2016 року її син ОСОБА_5 заборонив їй обробляти зазначену земельну ділянку, так як являється власником цієї земельної ділянки.

Після цього їй стало відомо, що її бувший чоловік ОСОБА_4 13 жовтня 2015 року подарував вказану земельну ділянку їх синові відповідачу ОСОБА_5

Вважаючи, що дана земельна ділянка є їх з відповідачем ОСОБА_4 спільною сумісною власністю, як нерухомість набута ними під час шлюбу, і подарована їх синові ОСОБА_5 без її на це згоди, а отже з порушенням її майнового права, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування спільної земельної ділянки від 13 жовтня 2015 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності відповідача ОСОБА_5 на цю земельну ділянку.

12 квітня 2017 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області в позові ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 просить його скасувати як незаконне і необґрунтоване, прийняте без належної оцінки доказів, з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги ОСОБА_1

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка була набута відповідачем ОСОБА_4 у власність шляхом її приватизації і є його приватною власністю, а тому він вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, не питаючи згоди інших осіб.

Такий висновок суду є правильним.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 04 листопада 1978 року по 23 травня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 8-10).

12 вересня 2008 року рішенням Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області № 29/4 було передано у приватну власність відповідачу ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,3454 га, розташовану в с. Боголюби Луцького району (а. с. 40). На дану земельну ділянку 10 грудня 2012 року ОСОБА_4 отримав Державний акт та зареєстрував своє право власності в управлінні Держкомзему у Луцькому районі Волинської області (а. с. 49-54).

13 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_4 подарував земельну ділянку, розташовану в с. Боголюби Луцького району Волинської області, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та площею 0,3454 га, своєму синові ОСОБА_5, посвідчивши нотаріально даний правочин (а. с. 36-38).

В цей же день приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу право власності обдарованого відповідача ОСОБА_5 було зареєстроване у відповідному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 39).

Згідно п. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» на сільські, селищні, міські Ради народних депутатів було покладено обовязок забезпечити передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Відповідно до вимог п. в ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельну ділянку на підставі приватизації земельних ділянок, що були їм раніше надані в користування.

Згідно п. а ч. 3 ст. 116 цього Кодексу безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України (в редакції чинній на час реєстрації відповідачем ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку) передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 1 пункту 18-2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Зазначені норми матеріального права дають підстави для висновку, що земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства набута громадянином, шляхом приватизації у період шлюбу, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, встановивши наведені обставини та давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції правильно вважав, що будучи одноособовим власником приватизованої земельної ділянки ОСОБА_4 мав повне право розпорядитися нею без згоди позивачки ОСОБА_1, а саме подарувати земельну ділянку своєму синові ОСОБА_5

Тому підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування земельної ділянки, на які покликалась позивачка, судом вірно не було взято до уваги та залишено оспорюваний договір чинним.

Таким чином, на думку колегії суддів, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу відповідно до ст. 308 ЦПК України слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 відхилити, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді