Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 280/1224/16-ц
Провадження № 2/280/70/17
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2017 року м.Коростишів

Коростишівський районний суд Житомирської області

в складі: головуючого-судді Пасічного Т.З.

при секретарі: Сьомак Л.І.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м.Коростишева позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири №2 житлового будинку №4, що знаходиться за адресою вул.Польова м.Коростишів. Відповідач разом з дітьми зареєстрована у квартирі за вищевказаною адресою, хоча в ньому тривалий час не проживає, не несе витрати по утриманню будинку, фактично проживає за іншою адресою, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Позивач просить у судовому порядку визнати відповідача та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування належною їй квартирою, оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Просила суд його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що вона проживала без реєстрації шлюбу з онуком позивача ОСОБА_4 Від спільного проживання народилося двоє дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 У вказаній квартирі вона разом з дітьми була зареєстрована зі згоди та дозволу ОСОБА_4, оскільки він є співвласником. На даний час змушена проживати окремо, оскільки з позивачем у неї склалися неприязні стосунки, через що позивач не допускає її до житла. Іншого житла вона не має. В задоволенні позову просить відмовити за безпідставністю.

Представник відповідача в письмових запереченнях на позов просить відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених в запереченнях.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що ОСОБА_2 є її дочкою. На даний час ОСОБА_2 проживає в с.Щигліївка на винайманій квартирі, оскільки ОСОБА_1 не допускає її та її дітей проживати за місцем їх реєстрації. Зареєструвати ОСОБА_2с. та її дітей за місцем свого проживання вона не має можливості, оскільки сама винаймає житло.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що з ОСОБА_9 вона перебуває у дружніх відносинах. ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми зареєстрована та деякий час проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Наданий час проживає в с.Щигліївка на винайманій квартирі оскільки ОСОБА_1 не допускає її та її дітей проживати за місцем їх реєстрації.

Суд, заслухавши позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши надані по справі докази, на засадах змагальності в межах позовних вимог, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири № 2 житлового будинку №4, розташованого по вул.Польовій м.Коростишів, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с.5).

Згідно довідки про склад сімї № 2017 від 17.08.2016 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.14) зареєстровані у вказаній квартирі.

Так, статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правовою підставою свого звернення до суду із зазначеними вимогами позивач зазначила підстави, що передбачені ст.107 ЖК України.

Відповідно до ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як розяснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і повязані з цим правові наслідки слід відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст.107 ЖК). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням, але й намір повернутись.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у звязку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

У відповідністю зі ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішень суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, виходячи зі змісту вищевказаних норм, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

Доводи позивача щодо предмету спору стосовно того, що її мета визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, виникла лише за обставин скрутного матеріального становища позивача та не можливості сплачувати комунальні послуги за відповідача, судом не можуть бути взяті до уваги.

Крім того, суд зазначає, що позивач є власником тільки 30/100 частини вказаної квартири. Інший співвласник (чи інші) спір щодо визнання втратившим відповідача права користування вказаним будинком у суді не порушували. Інформацію щодо усіх співвласників квартири суду не надано.

Суд вважає, що доводи і заперечення відповідача по справі, яка посилається на те, що у спірній квартирі вона не проживає з тих причин, що позивач чинить їй та її неповнолітнім дітям перешкоди в можливості проживати в квартирі, іншого житла вона не має, на даний час вимушена проживати окремо, знайшли своє підтвердження в суді, таким чином, відповідач довела поважність причин свого непроживання у спірній квартирі.

Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Позивач також просить визнати малолітніх дітей втратившими право користування квартирою.

У відповідності до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно до ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамлеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХХІІ, встановлено ,що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як зазначено в ч.2 ст.27 Конвенції «Про права дитини» батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Вказаною нормою забезпечено права дітей на житло батьків, що належить їм на відповідній правовій основі.

Тобто, право на користування житлом батька за малолітніми дітьми зберігається незалежно від втрати права користування матірю.

Крім того, малолітні не проживають у спірному житлі не з власної волі, а внаслідок переїзду до іншого помешкання з ініціативи матері.

Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється позивачем, відповідач з дітьми іншого житлового приміщення не має і тимчасово винаймають житло, на яке не мають ні права власності, ні права користування, будь - якого іншого власного житла відповідач не має.

Суд вважає, що позовна вимога про визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою №2, що по вул.Польовій №4 м.Коростишів не підлягає задоволенню, оскільки захист їх прав та інтересів щодо права користування нерухомим майном встановлений ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства».

З огляду на вищевикладені обставини, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову, оскільки обставини, на які посилається позивач, не підтверджені належними доказами у справі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат як по первісному позову, так і по зустрічному позову, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись Конвенцією ООН «Про права дитини», ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» ст.3,6 СК України, ст.107 ЖК України, ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Коростишівський райсуд протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні можуть оскаржити судове рішення з дня одержання копії.

Суддя Т.З.Пасічний