Справа № 152/531/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 травня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи -

Органу опіки та піклування

Шаргородської РДА - Гринчак Т.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Органу опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області,

встановив:

29.03.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що проживала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2010 року, який розірвано 14.12.2011 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та відповідача народився син - ОСОБА_4.

Спільне життя з відповідачем не склалося, шлюб розірвано і син проживає з нею окремо від відповідача.

Після розірвання шлюбу відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться життям, навчанням, не бере участі в утриманні дитини.

Відповідач не є біологічним батьком її сина ОСОБА_4

Так як відповідач не цікавиться життям, вихованням, матеріальним забезпеченням, фізичним та духовним розвитком дитини, то вважає, що наявні підстави для позбавлення його батьківських прав.

Просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В попередньому судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, просила його задовольнити. Суду пояснила, що вона та відповідач з 2008 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а одружилися 17.10.2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила сина ОСОБА_4, батьківство щодо якого визнав відповідач, хоча не є батьком дитини. Для визнання батьківства відповідач звертався в органи ДРАЦСу і подавав відповідну заяву. Прізвище дитини було змінено із «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4». Шлюб з відповідачем виявився невдалим і у 2011 році вони розлучилися. З часу розлучення відповідач з дитиною не спілкується, життям, вихованням утриманням сина не цікавиться, не відвідує його. У 2013 році за її та відповідача спільною заявою змінено прізвище дитини із «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4».

Вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми обов'язками щодо виховання, утримання дитини, піклування про здоров'я, у зв'язку із чим останнього слід позбавити батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_4 в інтересах останнього.

Крім того, зазначила, що СК України передбачає одночасно з позбавленням особи батьківських прав вирішення питання про стягнення аліментів, про що нею у позовній заяві не вказано, проте, вона не заперечує щодо стягнення судом аліментів з відповідача на її користь. Вважає, що розмір аліментів слід визначити у мінімальному розмірі, встановленому СК України, тобто у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Допитаний, відповідно до вимог ст.171 СК України, в попередньому судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_4 суду пояснив, що проживає з матір'ю та сестричкою, навчається у школі. Про нього піклується матір, а батька він не знає.

Відповідач ОСОБА_2 в попередньому судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнав повністю, про що надав суду відповідну заяву, в якій зазначив, що безумовно визнає підстави заявленого до нього позову, просить позовні вимоги задовольнити і ухвалити судове рішення в попередньому судовому засіданні (а.с.48), не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав та стягнення з нього аліментів на утримання ОСОБА_4 Він підтверджує той факт, що не є біологічним батьком дитини, яку народила позивачка, але визнав батьківство щодо ОСОБА_4, про що подавав відповідну заяву в орган ДРАЦСу, тому в актовому записі про народження та в свідоцтві про народження він записаний батьком дитини.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Органу опіки та піклування Шаргородської РДА Гринчак Т.В. позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала. Суду пояснила, що Органом опіки та піклування Шаргородської РДА 03.05.2017 року прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_4 Вона підтримує вказаний висновок Органу опіки та піклування Шаргородської РДА. Органом опіки та піклування було встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дитини, щодо якої визнав батьківство, розвитком, умовами проживання, здоров'ям дитини не цікавиться понад чотири роки, не може забезпечити дитині належні умови утримання, виховання, лікування, розвитку. Відповідач був присутній на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, де не заперечив щодо позбавлення його батьківських прав, повідомивши, що він не є батьком дитини, тому і не спілкується з дитиною, але визнав батьківство щодо сина позивачки. Органом опіки та піклування обстежені умови проживання сім'ї позивачки. Матір дитини приділяє належну увагу вихованню, здоров'ю сина, тоді як батько участі в вихованні, утриманні, лікуванні дитини не приймає, не цікавиться життям та здоров'ям.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання.

Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» встановлено, що у разі визнання відповідачем позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову… Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами… Ухвалюючи рішення по суті спору в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій.

З роз'яснень, що містяться в абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч.4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в попередньому судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і може бути прийняте судом.

З матеріалів цивільної справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2010 року, який розірвано 14.12.2011 року (а.с.8).

Сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (а.с.7).

Із свідоцтва про народження ОСОБА_4 НОМЕР_1 вбачається, що останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що 12.08.2009 року виконкомом Слободо-Шаргородської сільської ради складено актовий запис за №22 (а.с.7).

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_4 вбачається, що державна реєстрація народження проведена відповідно до ст.126 СК України, тобто за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Батьком дитини ОСОБА_4 записаний ОСОБА_2, матір'ю - ОСОБА_1 03.09.2009 року прізвище дитини змінено із «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4», а 07.08.2013 року батьками дитини, відповідно до ст.148 СК України, змінено прізвище дитини із «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» (а.с.39-40).

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_4 проживає із своєю матір'ю - ОСОБА_1 з 2016 року по теперішній час у АДРЕСА_1, а до цього проживав з нею у АДРЕСА_2.

Вказаний факт підтверджується довідкою Козлівської сільської ради від 27.03.2017 року (а.с.9), довідками Руданської сільської ради від 28.04.2017 року (а.с.42, 43) та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 28.04.2017 року (а.с.35).

Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від позивачки та ОСОБА_4, з колишньою дружиною та сином не спілкується, не підтримує родинних стосунків з дитиною, не заперечує щодо позбавлення батьківських прав відносно сина, що вбачається із акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.04.2017 року, довідки виконкому Слободо-Шаргородської сільської ради про склад сім'ї відповідача від 29.04.2017 року (а.с.36, 41).

Позивачка ОСОБА_1 самостійно доглядає за сином, який навчається у першому класі Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с.44).

Судом встановлено, що відповідач не здійснює догляд за малолітньою дитиною - ОСОБА_4, батьківство щодо якого визнав з власної волі і записаний батьком в актовому записі та в свідоцтві про народження дитини, не цікавиться життям сина, що підтверджено в судовому засіданні показаннями представника Органу опіки та піклування Шаргородської РДА Гринчак Т.В., а також поясненнями позивачки і самого відповідача, рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА від 03.05.2017 року №32 (а.с.29-31).

Також, судом встановлено з пояснень в судовому засіданні позивачки, відповідача, представника третьої особи, що відповідач працездатна, фізично здорова молода людина, може доглядати та утримувати дитину, проте, протягом тривалого часу (з 2013 року) не проявляє щодо неї батьківської турботи та піклування, свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, що виявилося у тому, що він проживає окремо від сина, не спілкується з дитиною та не здійснює належного догляду за нею, не турбується про її фізичний і духовний розвиток, здоров'я та побут.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 не спроможний забезпечити дитині - ОСОБА_1. належного піклування, утримання та виховання.

Зазначені факти підтверджено в судовому засіданні висновком органу опіки та піклування Шаргородської РДА від 03.05.2017 року №01.1-38/1341 та рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА від 03.05.2017 року №32 (а.с.26-28, 29-31), відповідно до яких Орган опіки та піклування Шаргородської РДА та Комісія з питань захисту прав дитини вважають за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4

При цьому, з рішення Комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА від 03.05.2017 року за №32 вбачається, що ОСОБА_2 на засіданні Комісії визнав факт свого ухилення від виконання батьківських обов'язків щодо сина ОСОБА_4 та не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав.

Відтак, з огляду на вище викладене, судом встановлено факт свідомого ухилення батька неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_2 від виконання своїх обов'язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, оскільки він не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться її утриманням, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не виявляє інтересу до внутрішнього світу сина, умов проживання, побуту, не в змозі створити дитині належний рівень проживання, побуту, фізичного та духовного розвитку.

Таким чином, позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України.

Так, відповідно до ст.ст.51, 52 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків…, які відповідають за неї за законом…

Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини).

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст.12 Конвенції про права дитини).

Згідно із вимогами ст.150 СК України, батьки зобов'язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (ст.164 СК України).

Статтею 180 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також з питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України).

Дитина ОСОБА_4 опитаний в судовому засіданні, але внаслідок свого малолітства (має повних сім років) не може висловити свою думку з приводу вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

Так як право малолітнього ОСОБА_4 на належне утримання і виховання, турботу про здоров'я, фізичний та духовний розвиток з боку його батька ОСОБА_2 порушене, то воно підлягає судовому захисту.

Враховуючи, що малолітній ОСОБА_4 проживає з матір'ю ОСОБА_1, то дитину слід залишити проживати з матір'ю.

Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду (ч.3 ст.166 СК України).

Відповідно до ст.ст.180-183, 191 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачкою при зверненні до суду з позовом про позбавлення батьківських прав не заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини.

Частиною 2 ст.11 ЦПК України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Проте, ч.3 ст.166 СК України встановлено обов'язок суду при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав одночасно прийняти рішення про стягнення аліментів на дитину.

Позивачка ОСОБА_1 не заперечує щодо стягнення з відповідача аліментів на свою користь на утримання сина ОСОБА_4 та не відмовляється отримувати аліменти від відповідача.

Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки на утримання дитини аліменти у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто не менше соціальної гарантії, встановленої державою, що передбачено ч.2 ст.182 СК України. При цьому суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Таким чином, виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

При цьому, суд не порушив принципу процесуальної рівності сторін, оскільки повідомляв відповідачеві, що у випадку безумовного визнання ним позову у попередньому судовому засіданні, суд має право ухвалити рішення про задоволення позову в попередньому судовому засіданні, також, при відкритті провадження у справі суд пропонував подати заперечення, проте, відповідач вказаною пропозицію суду не скористався, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження не надав, подав заяву про визнання позову ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав.

Таким чином, позов підлягає задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Зокрема у п.47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є вручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції… Таке вручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві»…

З метою встановлення, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», відповідно до п.53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, слід брати до уваги справу в цілому, при цьому, аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага…, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, що вбачається із правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у п.54 рішення у справі «Хант проти України».

Проаналізувавши пояснення позивачки та відповідача, малолітньої дитини, представника Органу опіки та піклування, дослідивши висновок Органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є в інтересах дитини, виходячи із того, що судом встановлено, що ОСОБА_2 не спілкується і не бажає спілкуватися із сином, не приймає участі в його вихованні, утриманні, не цікавиться життям, здоров'ям, навчанням.

Згідно з вимогами ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи.

При зверненні до суду з означеним позовом позивачкою сплачено судовий збір в сумі 640 грн. (а.с.1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Згідно з ч.6 ст.164 СК України, рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 130, 174, 209, 212, 214-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.150, 164, 165, 166, 167, 171, 180-183, 191 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Органу опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та жителя АДРЕСА_1, українця, громадянина України, батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини: сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.03.2017 року і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати при зверненні в суд: по сплаті судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: