Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-38-2004 Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і визнання права власності на частину будинку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 29 березня 2004 року,

встановила:

У листопаді 1998 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом, в якому після уточнень просила визнати: - частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_6 (далі ОСОБА_6К.), який помер 07.05.1992, видане державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори 20 квітня 1998 року на ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, зареєстроване у реєстрі за номером 546; - визнати за її дітьми право власності на 2/4 частини житлового будинку, що знаходиться в с. Нехворощ Андрушівського району Житомирської області і стягнути на її користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона зі ОСОБА_3 зареєструвала шлюб у 1988 році, після чого з лютого 1989 року поселилась у будинок батька відповідача ОСОБА_6, який був головою колгоспного двору, розташованого у с. Нехворощ Андрушівського району.

Від шлюбу народила двох дітей: доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які також увійшли до складу членів колгоспного двору.

07 травня 1992 року ОСОБА_6 помер. Рішенням Андрушівського районного суду від 08 жовтня 1996 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано.

02 квітня 1998 року відповідачі отримали свідоцтво на право на спадщину за законом, згідно якого за ними в рівних частках визнано право власності на спірний спадковий будинок. Вважає, що вказане свідоцтво на право на спадщину видано всупереч вимогам закону, оскільки вона перебувала в складі колгоспного двору, своєю працею та коштами приймала участь в колгоспному дворі, разом з чоловіком до будинку добудували кухню, веранду, побудували сарай, гараж. Протягом усіх років проводила там поточний ремонт, доглядала господарство. Крім того, її неповнолітні діти також були членами колгоспного двору, а їх частка не може бути зменшена. Враховуючи, що вона відмовляється від своєї частки на користь дітей, просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 29 березня 2004 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В апеляційній інстанції він уточнив вимоги і просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що судом не було досліджено суттєві факти, які прямо впливають на обсяг позовних вимог. Суд не звернув увагу на ту обставину, що його батько був головою колгоспного двору і єдиним його членом. Позивач з дітьми ще при житті ОСОБА_6 виїхала з будинку і стала проживати в іншому місці, що підтверджується актом сільського голови, а тому після його смерті спадщина була оформлена на відповідачів у відповідності до положень статей 527, 529. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Крім того, позовна заява подана з порушенням встановленого трьохрічного строку позовної давності, а судовий розгляд відбувся за відсутності відповідачів, які не були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із таких підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що після смерті ОСОБА_6 спадщина відкрилася на всіх членів колгоспного двору, тому доля неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не може бути зменшена, їх частка в спадковому будинку становить по ? частині. Отже, свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 квітня 1998 року повинно бути визнане частково недійсним в розмірі 2/4 частин спадкового майна.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із статтею 120 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (ч.2 ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Судом встановлено, що жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований у с. Нехворощ по вул. Леніна, 13 належав на праві особистої власності ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на жилий будинок від 08 квітня 1998 року, виданого Нехворощанською сільською радою Андрушівського району (т.2 а.с. 13).

Із матеріалів справи, відомостей, які містяться у витягах погосподарських книг Нехворощанської сільської Ради народних депутатів видно, що ОСОБА_6 проживав у ІНФОРМАЦІЯ_3. Він був членом колгоспу «Україна», працював фуражиром, їздовим до 31 грудня 1984 року. Після цього, перебував на пенсії, помер 07 травня 1992 року. Його дружина ОСОБА_9 працювала прибиральницею у Нехворощанській сільській Раді народних депутатів до 1978 року, після цього знаходилася на пенсії, не працювала, 08 січня 1988 року померла. Син ОСОБА_6 ОСОБА_3 проживав з батьками, працював водієм спочатку в АТП-11898 м. Андрушівка, пізніше водієм СПМК-1 м. Андрушівка, потім вахтером у м. Тюмень, Росія, а з 03 травня 1996 року вибув у м. Санкт-Петербург, Росія. Позивач після укладення шлюбу з ОСОБА_3 вселилася у спірний будинок 12 лютого 1989 року, працювала бухгалтером на цукровому заводі у м. Андрушівка, пізніше бухгалтером, касиром в Андрушівській кіномережі. Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилися діти: донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5, які стали також проживати у спірному будинку (т.1 а.с. 7-9, 197-209, 226-236, 249).

08 жовтня 1996 року рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (т.1 а.с. 10).

Згідно довідки № 318 від 08.04.1998 року, виданої Нехворощанською сільською радою у відділ субсидій, ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживають ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.1 а.с. 6).

Відповідно до копії довідки № 319 від 08.04.1998 року, виданої Нехворощанською сільською радою, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 в шестимісячний строк (в липні 1992 року) прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 (т.2 а.с. 15, 19)

В акті від 21 квітня 1998 року, складеного комісією в складі Нехворощанського сільського голови, секретаря цієї сільської ради та інших осіб в присутності ОСОБА_3 вказано, що у спірному будинку з осені 1997 року ніхто не проживає, ОСОБА_2 є в ньому зареєстрованою, але вибула з дітьми в с. Гальчин, її діти навчаються у Гальчинській школі (т.2 а.с. 18).

Згідно копії акта розподілу майна жителів с. Нехворощ ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 23 квітня 1998 року, між вказаними особами 22.04.1998 добровільно розподілено рухоме майно, що знаходиться в будинку ( т.2 а.с. 20).

Рішенням Нехворощанської сільської ради Андрушівського району № 11 від 06.11.2015 у с. Нехворощ вулицю «Леніна» перейменовано на вулицю «Центральну» ( т.1 а.с. 196).

Суд першої інстанції визнаючи за позивачем та її дітьми право на частину спадкового майна, як майна колгоспного двору і застосовуючи при ухваленні рішення норми статей 120, 123 ЦК УРСР, не звернув увагу на ту обставину, що на момент вселення позивача у спірний будинок єдиним членом і головою колгоспного двору цього домоволодіння був ОСОБА_6, оскільки його син - ОСОБА_3 не був членом колгоспу, працював водієм на підприємствах міст Андрушівка, Тюмень, а пізніше взагалі вибув до Санкт-Петербургу. ОСОБА_2 також не була членом колгоспу, працювала у м. Андрушівка на різних посадах. Відповідно і діти: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не були членами колгоспного двору.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18 листопада 2015 року при розгляді цивільної справи № 6-350цс15 висловила правову позицію, згідно якої застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного зясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_2 не надала доказів того, що вона разом з ОСОБА_3 брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, яке належало ОСОБА_6, і такі докази не встановлені судом.

Це підтверджується і витягом із погосподарської книги №3 Нехворощанської сільської Ради народних депутатів за 1991 1995 роки, де зазначено, що після смерті ОСОБА_6 колгоспний двір припинив своє існування і згідно Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах вказане господарство віднесено до суспільної групи робітників (а.с. 202-205).

Згідно приписів статті 563 ЦК УРСР (який був чинним на момент спірних правовідносин), в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу (Розділ VII. Спадкове право). Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах. Правила цієї статті застосовуються також при спадкоємстві майна в господарстві громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві.

Таким чином, на час відкриття спадщини домоволодіння відносилося до категорії робітничого двору, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення цивільного спадкового законодавства, яке було чинним на той час.

Із матеріалів спадкової справи № 90, заведеної після смерті ОСОБА_6, видно, що відповідачі після смерті батька, як спадкоємці першої черги у відповідності до положень статей 529, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) у шестимісячний строк прийняли спадщину ( т.2 а.с. 4-16).

Завідуючою Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_11 при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 було дотримано встановлений вимогами статей 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, колегія суддів, аналізуючи в сукупності всі досліджені докази по справі та даючи їм належну оцінку, дійшла висновку, що правових підстав для визнання оспорюваного свідоцтва про спадщину за законом частково недійсним, а відповідно визнання за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право власності на частину спадкового будинку не убачається.

Відтак, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строку позовної давності, апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки судом ухвалюється нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У звязку із задоволенням апеляційної скарги і ухваленням колегією суддів рішення про відмову у задоволенні позову підлягають стягненню із позивача на користь відповідача ОСОБА_4 551 грн. 20 коп. понесених витрат на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 29 березня 2004 року скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і визнання права власності на частину будинку.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 551 грн. 20 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: