Номер провадження: 22-ц/785/4382/17
Головуючий у першій інстанції Фабіжевський С.А.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 березня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

встановила:

17.03.2010 р. ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за заповітом ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, у вигляді квартири АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, яку він заповідав їй на підставі заповіту від 07.07.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Котовської державної нотаріальної контори (реєстр № ІІ-1407).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не знала про існування заповіту, про що їй було повідомлено її знайомими, та через юридичну несвідомість, вона вчасно не звернулася до нотаріуса із заявою про своє право на спадщину.

Таким чином позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Представник виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області позов визнав, не заперечував проти його задоволення.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23.03.2010 року позов ОСОБА_5 було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23.03.2010 року та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, від неї не відмовлялась, однак не звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, так як не знала про існування заповіту на своє ім'я.

При цьому, суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, надала на адресу суду заяву, в якій позов визнала та не заперечувала проти його задоволення.

Однак, з таким рішенням суду колегія суддів категорично не погоджується, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 до суду не з'явилась і доказів її виклику в судове засідання матеріали справи також не містять.

Разом з тим, на а.с.18 мається її заява про визнання позову і про розгляд справи в її відсутність, яку ОСОБА_3 категорично заперечує в апеляційній скарзі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що відповідач ОСОБА_3 не визнавала позову, і встановити, яким чином вказана заява потрапила до матеріалів справи, без штампу вхідної кореспонденції, встановити не представляється можливим.

Зазначені обставини свідчать про те, що у суду не було правових підстав для ухвалення судового рішення у відсутність відповідача ОСОБА_3, яка не була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання.

Що стосується суті позовних вимог, то колегія суддів також вважає їх необгрунтованими і безпідставними, з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6

Однак, матеріали справи не містять жодного доказу зазначених обставин, оскільки позивач зареєстрована зовсім за іншою адресою, ніж спадкодавець ОСОБА_6 і суд не встановив, яким чином позивач прийняла спадщину, як того вимагають положення ст. 1268 ЦК України.

Так, колегія суддів погоджується з доводами апелянта з приводу того, що крім своїх пояснень, позивачка не надала суду жодного доказу того, що вона дійсно постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини та фактично прийняла спадщину.

Згідно ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час викриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто в строк шість місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Однак, ні позивачем, ні судом зазначених вимог закону дотримано не було.

Так, позивач ОСОБА_4 після смерті спадкодавця ОСОБА_6 заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала, доказів постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини не надала, з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини до суду не зверталася, а тому вважається такою, що не прийняла спадщину.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що у відповідності до ч.ч. 1,3 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до роз'яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому ст. 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 з позовом до суду про поновлення їй строку для прийняття спадщини у порядку п.3 ст. 1272 ЦК України не зверталася і ніяких дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом 6-місячний термін не здійснювала.

Крім того, судом першої інстанції не було звернуто уваги та не дано належної оцінки тим обставинам, що позивачка заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала, що підтверджено нею в позовній заяві та судах першої і апеляційної інстанції, до суду з вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини або встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем не зверталася.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач ОСОБА_4 безпідставно звернулася до суду з позовними вимогами про визнання права власності на спадкове майно за відсутністю будь-якого спору та на час звернення не була позбавлена права оформити своє право на спадщину у передбачений законом спосіб у нотаріальному порядку.

Суд належним чином не з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, не дав належної правової оцінки доказам, на які посилалась позивач.

Так, при розгляді справ щодо спадкового майна слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину

Тобто звернення до суду можливо лише у разі, якщо нотаріус з тих чи інших підстав відмовить у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Колегія суддів також погоджується з доводами апелянта ОСОБА_3 з приводу того, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням безпідставно позбавив її права на спадкування після смерті ОСОБА_6, не дивлячись на те, що матеріали справи містять докази того, що лише ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

Також є обгрунтованими доводи апелянта стосовно того, що матеріали справи не містять доказів сплати позивачем судового збору, оскільки в матеріалах справи відсутній оригінал платіжного доручення або квитанція про сплату судового збору. Фотокопія квитанцій, які маються в матеріалах справи (а.с.3), є неналежними доказами сплати позивачем судового збору і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи міститься кольорова копія заповіту від імені ОСОБА_6, відповідно до якого останній начебто заповідав усе своє майно ОСОБА_7, то матеріали справи не містять доказів дійсності чи недійсності вказаної копії заповіту.

При цьому колегією суддів у судовому засіданні був оглянутий оригінал заповіту, який представником апелянта не визнаний, з посиланням на те, що він підроблений.

Разом з тим, враховуючи, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про відмову позивачу ОСОБА_4 в позові з підстав, викладених вище, наявність у справі копії заповіту ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4 в даному випадку правового значення не відіграє.

У зв'язку з цим, та враховуючи, що рішення суду є незаконним і у всякому разі підлягає скасуванню, колегія суддів відмовила представнику апелянта у задоволені його усного клопотання про витребування із державного нотаріального архіву другого оригіналу заповіту.

Колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 594 грн., як того вимагає ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 березня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Стягнути за ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 594 грн. (п'ятсот дев'яносто чотири гривні).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко