АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/610/17 Справа № 203/5933/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, стягнення неустойки, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк») про захист прав споживачів, стягнення неустойки, мотивуючи тим, що 01 червня 2006 року між ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено кредитний договір №СМ-300/1706/2006, всі права та обовязки за яким перейшли до відповідача ПАТ «ОТП Банк».

Вказував, що згідно положень укладеного кредитного договору банк зобовязався надати йому споживчий кредит в розмірі 529.000 доларів США на умовах встановлених цим договором, а він зобовязався погашати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та можливі штрафні санкції в порядку і на умовах цього договору.

Зазначав, що 30 березня 2015 року він звернувся до відділення «Гвардійське» ПАТ «ОТП Банк» з сумою грошей у валюті кредиту, з наміром сплатити існуючу заборгованість та зробити частковий достроковий платіж в розмірі 20.000 доларів США у вигляді монет, але працівниками банку було відмовлено приймати іноземну валюту (долари США) у вигляді монет. 08 квітня 2015 року у відділенні банку «Гвардійське» він отримав відповідь банку з зазначенням причин відмови за підписами керуючого відділенням та провідного експерта.

01 липня 2015 року він знову звернувся до відділення банку «Калинове» з метою погасити боргові зобовязання перед відповідачем у повному обсязі та приніс для погашення суму 104.008 доларів США у вигляді монет та банкнот, яка дорівнює сумі досудової вимоги в повному обсязі. Працівниками банку було виготовлено заяву на переказ готівки на поточний рахунок, але касир банку відмовився приймати іноземну валюту (долари США) у вигляді монет та банкнот.

20 липня 2015 року у відділенні «Калинове» він отримав відповідь, в якій зазначено, що банком прийняте відповідне рішення, згідно якого банк (операційні каси банку) не приймають іноземну валюту у вигляді монет.

Посилаючись на те, що банк, не висуваючи в кредитному договорі будь-яких обмежень щодо прийому готівкової іноземної валюти, замовчував обставину про те, що не збирається примати монети в операційній касі банку, що має істотне значення для виконання ним своїх зобовязань та порушує його права як споживача банківських послуг, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 10% від суми простроченого платежу, що складає 12.400 доларів США 80 центів, що еквівалентно 331.349 грн.38 коп.; неустойку в розмірі 3% від загальної вартості послуги з перерахунку готівки при зарахуванні на поточний рахунок згідно кредитного договору, що складає 28.186 доларів США 50 центів, що еквівалентно 753.143 грн.28 коп.; пеню за невиконання письмової заяви на списання коштів з поточного рахунку в загальному розмірі 1.194.087 доларів США 60 центів, що еквівалентно 31.906.020 грн.70 коп.; неустойку в розмірі 3% від загальної суми зменшення боргових зобовязань по кредитному договору в сумі 28.186 доларів США 50 центів, що еквівалентно 753.143 грн.28 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 23 грудня 2003 року між позивачем ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір №424 про відкриття та обслуговування банківського рахунку (т.1 а.с.10-15).

01 червня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладений кредитний договір №СМ-300/1706/2006, за умовами якого відповідач зобовязався надати позичальнику кредит в розмірі 529.000 доларів США, а позивач повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки (т.1 а.с.17-24).

В подальшому між сторонами укладались додаткові договори до зазначеного вище кредитного договору №СМ-300/1706/2006 від 01 червня 2006 року.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента.

ОСОБА_2 були отримані обумовлені кредитним договором кошти, еквівалентні 529.000 доларам США та виконувались зобовязання за кредитним договором №СМ-300/1706/2006 від 01 червня 2006 року.

30 березня 2015 року позивач ОСОБА_2 звертався до відділення банку «Гвардійське» з заявою про сплату існуючої заборгованості та часткового дострокового погашення кредиту.

01 липня 2015 року ОСОБА_2 звертався до відділення банку «Калинове» з метою погасити боргові зобовязання перед відповідачем в повному обсязі, цьому здійснивши оплату в іноземній валюті (доларах США) у вигляді монет та банкнот.

Банком було відмовлено у прийняті платежу монетами, оскільки така форма платежу не передбачена внутрішнім положенням банку, що підтверджується відповідними письмовими зверненнями позивача та відповідями банку, а також поясненням сторін в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що банком не допущено порушень його прав, а позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача пені та неустойки, що є похідними від встановлення факту неправомірності дій банку щодо відмови в прийнятті коштів від позивача на погашення кредиту у вигляді монет в іноземній валюті та за відсутності неправомірності таких дій з боку відповідача, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України (ст.4 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

При здійснені своєї діяльності банки керуються між іншим Законом України "Про банки і банківську діяльність", Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженими постановою правління Національного банку України,Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України та ін.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначав загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів в межах України, а також встановлював відповідальність суб'єктів переказу.

Переказ коштів рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі (п.1.24 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно із ст.68 «Про банки та банківську діяльність», банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку та положень (стандартів) України. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Пунктом 1.5 Положень про організацію операційної діяльності в банках України, затверджених Постановою Правління НБУ №254 від 18 червня 2003 року, передбачено, що організація операційної діяльності передбачає наявність документованих операційних процедур (правил) за всіма операціями, що здійснюються банками відповідно до законодавства України.

Для обслуговування кредитного договору, своєчасних та належних розрахунків за ним, банк відкрив позивачу ОСОБА_2 поточний рахунок №7309 (за ініціативою відповідача номер рахунку було змінено на №7309).

Згідно із ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Положеннями ч.1 та 2 ст.1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

ПАТ «ОТП Банк» не приймалось рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивач ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про визнання спірного кредитного договору припиненим та судовими рішеннями, які набрали законної сили, було визначено, що на момент укладання договору була чинна Інструкція про касові операції в банках України, затверджена постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за №768/8089 (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до п.1 Глави 2 якої за рішенням банку іноземна валюта у вигляді монет приймається в касу банку лише в разі касового обслуговування юридичних осіб, що мають право використовувати іноземну валюту як засіб платежу або здійснювати розрахунки, пов'язані з відрядженнями за кордон. Банк має право приймати до каси монети номіналом 1 та 2 євро, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території країн членів Європейського валютного союзу, у разі здійснення касових операцій з фізичними особами.

Таким чином, на час укладання договору розрахунки фізичних осіб з банками монетами в іноземні валюті (за винятком монет в 1 та 2 євро) взагалі не були передбачені чинним законодавством.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. ст. 10, 60 ЦПК України ).

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Доводи приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до особистого тлумачення норм права, переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_3