АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1059/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівБородійчука В. Г., Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника за довіреністю ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 22 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом представника за довіреністю ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» та до філії Черкаського головного регіонального управління ЗАТ КБ «Приватбанк», третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ОСОБА_9, про визнання припиненим зобов'язання за іпотечним договором,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулася до суду з даним позовом, яким просила визнати припиненим правовідношення (зобов'язання) за іпотечним договором №CSIPG8 від 18.04.2008, укладеним між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з однієї сторони, та філією Черкаське ГРУ ЗАТ (ПАТ) КБ «ПриватБанк» з іншої сторони. В обґрунтування вказує на те, що додатковою угодою до кредитного договору, на забезпечення виконання за яким укладено спірний іпотечний договір, збільшено суму кредиту, що, на думку позивача, свідчить про припинення зобов'язань за договором іпотеки в силу ч.1 ст.559 ЦК України у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їх згоди.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 22.02.2017 позовні вимоги у справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивачів подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування вказує на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, та на те, що суд був упередженим; не врахував, що іпотекодавці є майновими поручителями; суд не застосував норму права, яку слід було застосувати - ст. 559 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги у справі є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 18.04.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», як банком, і ОСОБА_9, як позичальником, укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала у банку кредит у розмірі 54 457,67 доларів США, на умовах сплати 15 % річних, строком до 18.04.2028.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитним договором 18.04.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як іпотекодавцями, укладено договір іпотеки, відповідно до положень якого останні передали банку в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.2 договору іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання в цілому або в частині, а також у інших випадках передбачених цим Договором або Договором про іпотечний кредит або чинним законодавством, іпотекодержаель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим Договором та чинним законодавством. Пунктом 4.3 договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено одним із наступних способів: шляхом продажу від імені іпотекодержателя будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 ЗУ«Про іпотеку».

Згідно заяви позичальника ОСОБА_9 від 22.07.2008 кредитний договір №CSIPG8 від 18.04.2008 переведено з валюти гривня в валюту долар США та укладено додаткову угоду до нього за умовами якої розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 54457,67 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2012 у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 18.04.2008 на загальну суму 55929,94 доларів США.

У зв'язку із порушенням позичальником умов кредитного договору станом на 04.04.2014 у неї виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 155 508,48 доларів США.

Крім того, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 11.02.2016, яке у частині вирішення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та про виселення задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18.04.2008 звернуто стягнення на квартиру №14 по бул. Шевченка, 289 у м. Черкаси шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Колегія суддів враховує, що у даній справі спірні правовідносини між сторонами, які ґрунтуються на договорі іпотеки, регулюються нормами ЦК України та ЗУ «Про іпотеку».

Так згідно ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Спеціальним нормативно-правовим актом щодо правовідносин, які ґрунтуються на договорах іпотеки є ЗУ «Про іпотеку» ст. 1 якого визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст.7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Колегія суддів констатує, що предметом позову у даній справі є вимоги про визнання припиненим правовідношення (зобов'язання) за іпотечним договором.

Так ст.17 ЗУ «Про іпотеку» регламентовано випадки за яких дія іпотеки припиняється, а саме: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Однак позивач та апелянт у даній справі вказують, що, на їх думку, іпотека припинилася внаслідок збільшення обсягу відповідальності іпотекодавців без їх згоди, оскільки умови основного зобов'язання (кредитного договору) було змінено. При цьому вказують на норми ст. 559 ЦК України, згідно ч.1 якої порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже для вирішення спору у справі слід визначити чи є правомірним застосовання до відносин застави (іпотеки) положень законодавства, що регулюють відносини поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України, яка має назву «Види забезпечення виконання зобов'язання», виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Тобто законодавець виокремлює окремі види зобов'язань, серед яких наявні, зокрема, такі окремі види як порука та застава.

Крім того, у ч.1 ст. 575 ЦК України, що має назву «Окремі види застав», виокремлюється такий вид застави як іпотека, якою є «застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи». В свою чергу, відносини, що виникають у зв'язку з використанням такого засобу забезпечення зобов'язань, як іпотека, врегульовані спеціальним законом - ЗУ«Про іпотеку».

Разом з тим, ст. 559 ЦК, що має назву «Припинення поруки» й міститься у параграфі 3 глави 49 ЦК із назвою «Порука», встановлює підстави для припинення саме такого виду забезпечення зобов'язань, як порука.

Ані норми ЦК, що регулюють інститут застави (ст.ст.572-593), ані положення ЗУ«Про іпотеку» не містить бланкетних норм, які б відсилали б до ст. 559 ЦК, або вказували б на підстави для застосування ст. 559 ЦК для припинення такого виду забезпечення зобов'язань, як застава (іпотека - відповідно до ЗУ«Про іпотеку»).

Таким чином, систематичне тлумачення свідчить про відсутність підстав застосування положень про припинення поруки згідно з ст. 559 ЦК до відносин, що виникають з застосування такого виду забезпечення зобов'язань, як застава (й різновиду застави - іпотеки).

Враховуючи те, що застава (іпотека) ст.ст. 548, 572 ЦК України може забезпечувати лише дійсне зобов'язання, у цьому контексті припинення застави (іпотеки) можливе лише у випадку припинення або недійсності зобов'язання, яке забезпечується заставою.

Отже висновки суду першої інстанції про відмову у позові колегія суддів вважає вірними, оскільки позовні вимоги у справі є безпідставними, адже ст. 559 ЦК України, яка покладена в їх обґрунтування, до правовідносин у справі з приводу договору іпотеки заснована бути не може.

Також слід врахувати, що рішенням суду, яке набрало законної сили, (рішення апеляційного суду Черкаської області від 11.02.2016) вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки за договором, дія якого оспорюється у даній справі.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже при розгляді іншої справи судом була встановлена дійсність правовідношення, оспореного у даній справі.

Колегія суддів враховує, що апеляційні доводи правильності вказаних висновків суду не спростовують, оскільки фактично дублюють позовні вимоги у справі, яким судом надано належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 22 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом представника за довіреністю ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» та до філії Черкаського головного регіонального управління ЗАТ КБ «Приватбанк», третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ОСОБА_9, про визнання припиненим зобов'язання за іпотечним договором - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :