У х в а л а

25 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 8 червня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та збитків та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

Суворовський районний суд м. Херсона рішенням від 1 березня 2016 року стягнув з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») 7 тис. 963 грн 7 коп. заборгованості станом на 15 грудня 2014 року за договором про фінансовий лізинг від 29 березня 2011 року, 360 грн 86 коп. пені, 3 % річних у розмірі 108 грн 26 коп., 2 тис. 60 грн інфляційних втрат, 1 тис. 560 грн 76 коп. штрафу, а всього 12 тис. 52 грн 95 коп. У задоволенні решти позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» та зустрічного позову ОСОБА_4 суд відмовив.

Апеляційний суд Херсонської області 8 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг України» скасував і ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. У решті рішення суду залишено без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 січня 2017 року рішення апеляційного суду залишила без змін.

14 квітня 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 8 червня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 220, 799, 806 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня, 2 липня, 1 жовтня, 11 грудня 2014 року, 11, 18 березня, 14 травня, 10 червня, 24 вересня, 21, 28 жовтня, 10 грудня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня, 3 серпня, 11 вересня 2015 року та ухвалу Верховного Суду України від 14 липня 2010 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 16 січня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що укладений сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним відповідно до статті 220 ЦК України, оскільки сторони під час його укладення не дотримались вимоги щодо нотаріального посвідчення договору.

Разом з тим в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня, 2 липня, 1 жовтня, 11 грудня 2014 року, 11, 18 березня, 14 травня, 10 червня, 24 вересня, 21, 28 жовтня, 10 грудня 2015 року, ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня, 3 серпня, 11 вересня 2015 року та ухвалі Верховного Суду України від 14 липня 2010 року, наданих заявником для порівняння, суди касаційної інстанції дійшли висновку про те, що положення ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, тому підстав для визнання такого договору нікчемним відповідно до частини першої статті 220 ЦК України немає. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, дає підстави для висновку про те, що суди касаційної інстанції неоднаково застосували одні й ті самі норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Однак Верховний Суд України, усуваючи розбіжності в застосуванні зазначених заявником норм матеріального права (статей 220, 799, 806 ЦК України) у подібних правовідносинах, у постанові від 16 грудня 2015 року вже сформулював правовий висновок про те, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843885/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства суд також зазначив, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843258/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Суд установив, що договір фінансового лізингу від 28 червня 2014 року, укладений між фізичною особою та товариством нотаріально посвідчено не було. Тому суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що посилання позивача, зокрема, про відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ухвала суду касаційної інстанції від 16 січня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року.

ТОВ «Порше Лізинг Україна» у поданій заяві про перегляд судових рішень не навів мотивів, які б давали право суду відступити від правової позиції, викладеної у зазначеній постанові Верховного Суду України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та збитків та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення грошових коштів за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 8 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко