Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, визнання права на спадкування за законом четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 проживала разом із померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1 однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, яка відкрилась після його смерті; визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, який на день смерті проживав в АДРЕСА_1. Позивач разом зі своєю родиною проживає в квартирі №63 цього будинку. Свого часу, позивачу на праві власності належала квартира №63, однак 28 листопада 2001 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір міни квартири, на підставі якого ОСОБА_3 набув права власності на квартиру №93. ОСОБА_3 був особою похилого віку, після смерті дружини проживав один, в силу віку та стану здоров'я потребував сторонньої допомоги, тому позивач, на проханням ОСОБА_3, почала за ним доглядати, помагала по господарству, придбавала продукти харчування та медичні препарати, готувала їжу, прибирала в квартирі. У лютому 2008 року стан здоров'я Зайко погіршився, він потребував професійної медичної допомоги і по суті перетворився на лежачого хворого, що потребував постійного медичного догляду, внаслідок чого 03 березня 2008 року він був госпіталізований в лікарню №2 м.Києва. Позивач постійно навідувала ОСОБА_3 у лікарні, придбавала ліки, засоби догляду, надавала необхідну допомогу. Перебуваючи в лікарні, ОСОБА_3 склав заповіт на ім'я позивача, а потім і договір дарування належної йому квартири, лише після смерті ОСОБА_3 з'явився онук ОСОБА_2, який почав судову тяганину з приводу оспорювання договору дарування квартири та заповіту, при цьому за життя діда не разу його не навідував, не надавав матеріальної допомоги, як і не навідували його інші родичі, про існування яких позивачу взагалі не було відомо. Позивач наголошує, що єдиною людиною, хто фактично як член родини, завжди була поруч з ОСОБА_3, це лише вона особисто, тому враховуючи наведені обставини позивач вважає доведеним той факт, що проживала разом із померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1 однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, яка відкрилась після його смерті, та як спадкоємець четвертої черги за законом має право отримати в порядку спадкування квартиру АДРЕСА_3, яка належала на праві власності спадкодавцю ОСОБА_3, та входить до спадкової маси.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні.

Представник відповідач ОСОБА_5 в судовому засідання проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи. (а.с.29-33)

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у місті Києві 02 квітня 2008 року (актовий запис №6528). (а.с.9)

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України)

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

За життя ОСОБА_3 залишив заповіт датований 05 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., за умовами заповіту ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належить йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_1. (а.с.12)

14 березня 2008 року ОСОБА_3 укладено Договір дарування квартири, за умовами договору Дарувальник передав в дар ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1. (а.с.11)

11 червня 2008 року ОСОБА_14, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про відмову належної йому за законом частки спадкового майна, що залишилось після смерті батька - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на користь свого сина ОСОБА_2. (а.с.72)

11 червня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадщину після смерті свого діда - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. (а.с.72 зворот)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Тетяна Василівна про визнання договору дарування та заповіту недійсними.

24 червня 2016 року Апеляційним судом міста Києва постановлено рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2015 року скасовано та ухвалене нове, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано Договір дарування квартири, укладений ОСОБА_3 14 березня 2008 року на ім'я ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. 14 березня 2008 року, зареєстрований в реєстрі №177, та Заповіт ОСОБА_3 від 05 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрований в реєстрі №1434, недійсними. (а.с.13-15)

Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право.

Відповідно до ст.1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється позачергово. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обв'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. (ст. ст.60 ЦПК України)

Доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем.

Як з'ясовано судом, з 22 січня 2002 року ОСОБА_3, 1938 року народження, був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Дніпрові хвилі» (форма №3) від 22 квітня 2008 року вих.№91/08. (а.с. 75 зворот)

В той же час, позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується даними паспорта, які перевірені при встановлені особи позивача в судовому засіданні.

На підтвердження факту проживання однією сім'єю з померлим ОСОБА_3, позивач посилається на те, що ОСОБА_3 був особою похилого віку, в силу віку та за станом здоров'я потребував стороннього догляду, у зв'язку з чим позивач допомагала йому по господарству, придбавала продукти харчування та ліки, оплачувала комунальні послуги та допомагала утримати квартиру, яка належала ОСОБА_3, в належному стані, при доведенні цих фактів позивач обмежилась лише показами свідків, які допитувались в судовому засіданні, за клопотанням позивача, однак інших доказів, які мали підтвердити той факт, що позивач з покійним проживали однією сім'єю, мали спільний побут, взаємні права та обов'язки із померлим на протязі не менш як п'яти років до часу відкриття спадщини, суду надано не було, а в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд критично відносить до показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, мешканці будинку АДРЕСА_1, та ОСОБА_8, працівник поштового відділення, яке обслуговувало мешканців будинку АДРЕСА_1, які допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача, оскільки свідки необізнані про матеріальний стан позивача та ОСОБА_3, їх свідчення лише констатують факт проживання ОСОБА_3 за адресою його реєстрації та періодичні відвідування позивачем квартири покійного та надання йому допомоги по господарству, при цьому свідки наголосили, що про ці факти їм стало відомо зі слів покійного ОСОБА_3, у приватній бесіді при особистому спілкуванні, що стосується спільного проживання позивача з ОСОБА_3, ведення ними спільного господарства та отримання ОСОБА_3 будь-якої матеріальної допомоги від позивача, свідками особисто невідомо.

При вирішенні даного спору, суд враховує наявність Договору довічного утримання від 21 квітня 2004 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, за умовами якого остання зобов'язувалась довічно повністю утримувати ОСОБА_3, забезпечувати його харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом і необхідної допомогою, також договором визначена вартість матеріального забезпечення, оцінена сторонами в 200,00 грн. в місць з урахуванням інфляції.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 підтвердила факт укладання договору довічного утримання з ОСОБА_3 та виконання зі свого боку умов договору в період з 2004 року по 2007 рік, в цей період часу інші особи не здійснювали догляд за ОСОБА_3, який в силу свого віку та стану здоров'я потребував стороннього догляду, наголосила, що припинила виконання зобов'язань за цим договором в силу певних життєвих обставин, які склались в сім'ї, у зв'язку з чим договір довічного утримання був розірваний, після його розірвання між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування квартири, яка належала ОСОБА_3, який в подальшому визнаний судом недійсним.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, близькі знайомі сім'ї Зайко, допитані в судовому засіданні за клопотанням відповідача, повідомили, що після смерті дружини ОСОБА_3 проживав в АДРЕСА_5, в подальшому переселився та до самої смерті проживав в квартирі №93 цього ж будинку, свідки наголосили, що ОСОБА_3 проживав в квартирі один, отримував пенсію, матеріальну допомогу йому надав син ОСОБА_14, який тривалий час проживає в Канаді, про наявність інших осіб, крім ОСОБА_9, які б надавали допомогу ОСОБА_3, здійснювали за ним догляд свідкам невідомо.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт проживання разом з ОСОБА_3 однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_4, не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, а саме: з 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року (день смерті), тому відсутні підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом.

Враховуючи той факт, що вирішення питання про визнання права власності на спадкове майно безпосередньо залежить від виникнення у потенційного спадкоємця права на спадкування майна спадкодавця за заповітом або за законом, ці обставини не доведено позивачем під час розгляду справи, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_4.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, визнання права на спадкування за законом четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1258, 1264,1268 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, визнання права на спадкування за законом четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

С у д д я