Номер провадження: 22-ц/785/2876/17
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Калараша А.А., Гайворонського С.П.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Дерземагентства у м. Одесі Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес буд» про витребування майна та скасування державного акту, за апеляційною скаргою Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2016 року,

встановила:

06.05.2015 року Перший заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому просив витребувати земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1 з незаконного володіння ТОВ «Бізнес буд» на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради та скасувати державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серія НОМЕР_1, від 10.10.2008 року, виданого ОСОБА_2

Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована у АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. Зазначене рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року було виконано шляхом видачі на ім'я ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 13.10.2008 року, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №94. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08.05.2013 року позов залишено без розгляду.

На підставі договору дарування від 28.10.2010 року спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3, яка в свою чергу зазначену земельну ділянку внесла до установчого фонду ТОВ «Бізнес Буд», яким 31.05.2014 року отримано свідоцтво про право власності.

Перший заступник прокурора у позові зазначав, що підстави для набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку відсутні, оскільки вичерпний їх перелік встановлений ст. 81 Земельного кодексу України. В подальшому, оскільки ОСОБА_2 безпідставно отримав у власність земельну ділянку, він не мав права її відчужувати ОСОБА_3 за договором дарування від 28.10.2010 року, а та в свою чергу не мала права передавати її ТОВ «Бізнес Буд».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської радиподав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції встановив наступні обставини у справі та виходив з наступного.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №21491-1/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована у АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі.

04.12.2007 року було видано на ім'я ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 13.10.2008 року, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №94. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі.

Згідно Положення про Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 23.12.2005 року №5069-ІV та діючого на час набуття ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки й видачі йому державного акту, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради створено Одеською міською радою і є його виконавчим органом. Управління підзвітне та підконтрольне Одеській міській раді, підпорядковане виконкому Одеської міської ради та Одеському міському голові. Згідно з п. 4 Положення основним завданням Управління є: забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до Земельного Кодексу України та законів; здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель та контролю за додержанням земельного законодавства.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08.05.2013 року по справі №1522/10614/12 позов залишено без розгляду.

Одночасно, а саме 28.10.2010 року, ОСОБА_2 на підставі договору, посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за №11157, подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар вищезазначену спірну земельну ділянку, про що був зроблений відповідний нотаріальний запис на державному акті серії НОМЕР_1.

31.05.2011 року ОСОБА_3 внесла в уставний фонд ТОВ «Бізнес Буд» спірну земельну ділянку та отримала права на частку в статутному капіталі даного товариства.

Таким чином, суд першої інстанції приходить до висновку про те, що ТОВ «Бізнес Буд» у теперішній час є власником спірної земельної ділянки на підставі державного акту НОМЕР_1, виданого 13.10.2008 року.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку.

А у зв'язку з тим, що такий акт був виданий після скасування рішення суду, є підстави вважати, що на це було волевиявлення Одеської міської ради, яка не могла не знати про скасування рішення.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановчим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Під час судового засідання представник ТОВ «Бізнес Буд» наполягав на необхідності застосування до позовних вимог строків позовної давності, у зв'язку з чим суд зазначив про таке.

З матеріалів справи вбачається, що про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась принаймні 03.04.2008 року (дата скасування апеляційним судом м. Києва рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року).

При цьому, з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування державного акту серії НОМЕР_1 від 13.10.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_2 прокуратура м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, звернулась лише 06.05.2015 року.

При цьому, 16.12.2010 року до Приморського районного суду м. Одеси звертався перший заступник прокурора Приморського району м. Одеси з заявою про поворот виконання рішення від 15.12.2010 року по справі №2-1696/2010, зі змісту якої видно, що саме Прокуратура м. Києва подала апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07, за наслідками якої вказане рішення було скасоване 03.04.2008 року. Прокуратура серед інших просила анулювати і спірний державний акт на ім'я ОСОБА_2

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.10.2011 року у задоволенні заяви про поворот виконання рішення було відмовлено та роз'яснено необхідність звернутися до суду з позовом про витребування майна, що прокуратура здійснила лише в травні 2015 року.

Крім того, 14.01.2011 року Прокуратурою Приморського району м. Одеси було отримано копію апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року.

Так само органи прокуратури проявили свою обізнаність про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року в аналогічних позовах раніше (позов до ОСОБА_5 від 02.03.2012 року; позов до ОСОБА_6, ОСОБА_3 від 02.03.2012 року).

Отже, суд першої інстанції зробив висновок, що прокуратура і Одеська міська рада не могли не знати про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 та те, що оспорювана земельна ділянка вільно перебуває у власності іншої особи та вільна в цивільному обігу.

При цьому ані прокуратура, ані Одеська міська рада протягом тривалого часу не вчиняли будь-яких дій направлених на виявлення чинного власника земельної ділянки.

Також суд зазначив, якщо позивач вважає, що його права були порушені, то про порушення цих прав він був обізнаний з моменту видачі свідоцтва серія НОМЕР_1 ОСОБА_2, тобто 13.10.2008 року.

Разом з тим, прокуратура могла довідатися про скасування рішення Печерського райсуду м. Києва 03.04.2008 року, але в будь-якому випадку органам прокуратури було відомо про потенційне порушення прав Одеської міської ради 15.12.2010 року та 14.01.2011 року, 13.10.2011 року, 02.03.2012 року, тобто більше ніж три роки до моменту звернення до суду з вказаною позовною заявою.

Проаналізувавши ст. ст. 45, 46 ЦПК України, суд першої інстанції зробив висновок про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

При цьому згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, а ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин, в тому числі і через обізнаність Управління земельних ресурсів м. Одеси, як спеціально створеного органу, яке виконує представницькі функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Наслідки спливу позовної давності встановлені ст. 267 ЦК України. Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно до частини 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Таким чином, районний суд погодився з твердженнями представника відповідача, ТОВ «Бізнес Буд», щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогою про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1, серії НОМЕР_1 від 13.10.2008 року, виданого ОСОБА_2, так як строк позовної давності необхідно вираховувати від дати, коли про порушене право стало відомо.

Врахувавши, що прокурором та представником Одеської міської ради не спростовані доводи відповідача щодо строку позовної давності, встановлені судом обставини є підставою для відмови у задоволенні в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 13.10.2008 року, у зв'язку зі спливом строку позовної давності по спірним правовідносинам.

Таким чином враховуючи, що позовні вимоги прокуратури про визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду, є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування державного акту, вказаний висновок суду про відмову у задоволені першої частини вимог є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Крім того суд вважав за необхідне додатково зазначити, що 13.10.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі був виданий державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку, про що не могла не знати Одеська міська рада, як позивач у справі.

Крім того, у відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

З урахуванням того, що Управління земельних ресурсів м. Одеси, яке є спеціально створеним виконавчим органом, яке виконує представницькі функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин, оформило та видало державний акт на земельну ділянку до оскарження судового рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що Одеська міська рада не тільки знала, але й не заперечувала щоб земельна ділянка вибула з її власності та була передана у власність ОСОБА_2

Таким чином, виходячи з зазначених вище висновків, суд вказав на неправомірність застосування до спірних правовідносин положень ст. 388 ЦК, як підстави для віндикаційного позову прокуратури до ТОВ «Бізнес Буд», як останнього власника спірної земельної ділянки.

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали право відчужувати земельні ділянки, оскільки єдиним належним документом на підтвердження права власності є саме державний акт, а не рішення суду. Державний акт про право власності на земельну ділянку був виготовлений відповідно до закону та посвідчував право власності на земельну ділянку попередніх власників, з чого можна зробити висновок, що відповідач - ТОВ «Бізнес Буд» не знав і не міг знати, про те, що придбав майно у особи, яка не мала права на його відчуження.

Також суд зазначив, що суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29.06.1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому». «Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягаря».

В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25.08.1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності».

В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25.07.2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

Відповідно до рішення у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» від 24.06.2003 року, було задоволено скаргу позивача з тієї підстави, що позивач вважав законним рішення органа влади. І подальше позбавлення його майна на тій підставі, що державний орган порушив закон під час прийняття рішення, є неприпустимим.

Аналогічної думки притримується і Верховний Суд України. Так, своєю постановою від 14.03.2007 року «Про аспекти розгляду справ про приватизацію держмайна» зазначив, що відповідно до практики Європейського Суду із прав людини, самі по собі допущені органами публічної влади правопорушення не можуть бути підставою для повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не сталися внаслідок протиправної поведінки самого покупця.

З урахуванням вищевказаних норм законодавства та практики Європейського Суду із прав людини, районний суд дійшов до висновку, що позов першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Дерземагенства у м. Одесі Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Бізнес Буд», задоволенню не підлягають.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, зводяться до дублювання доводів позову, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання позивача-апелянта, що суд першої інстанції не врахував висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначених в ухвалі від 5.10.2016 року, є не обґрунтованими, більш того колегія суддів звертає увагу, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду України зазначених в ухвалі від 23.01.2017 року по справі №522/211015-ц.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: А.А.Калараш

С.П.Гайворонський