Справа № 372/764/17
Провадження № 2-658/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

01 червня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді Болобана В.Г.,

за участі секретаря Рудніцької О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, мотивуючи яку зазначила, що з кінця 1980-х років її родина користується наданою для садівництва земельною ділянкою на території відповідача, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. Садове товариство у 1990-роках було ліквідовано. В межах визначеної ділянки її родина побудувала садовий будинок, в якому проживає її родина по даний час. В жовтні 2002 року позивач з спільно з іншими сусідами організували громадську організацію «Об'єднання громадян «Заплава-2», членами якої є на даний час. В 2016 році, в зв'язку з необхідністю реєстрації права власності на нерухоме майно, сплати податку за нього, позивач виготовив технічний паспорт на свій будинок та спробував його оформити, але відповідач роз'яснив про необхідність оформлення земельної ділянки на якій він збудований. Діючи на виконання вимог Земельного кодексу України позивач в кінці 2016 року звернулась до відповідача з заявою про надання їй земельної ділянки для садівництва під будинком, відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою під побудованим будинком та рекомендував оформити право власності на них згідно законодавства України в судовому порядку. В березні 2017 року позивач отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до яких вона є власником садового будинку. Вважає, що відповідач не визнає її право власності, перешкоджає у реалізації прав власника, відмовляючи у задоволенні поданої заяви, оскільки вона добросовісно, відкрито, і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не має документів, які б свідчили про наявність у неї права на цю земельну ділянку, тому просила визнати за нею право власності на садовий будинок з допоміжними спорудами та на земельну ділянку площею 0,0404 га за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Громадська організація «Обєднання громадян «Заплава-2», вулиця Весняна, 36-А.

В судове засідання позивач не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання також не зявився, хоча був повідомлений належним чином. Заяв чи клопотань до суду не подавав.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд вважав можливим розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є членом громадської організації «Об'єднання громадян «Заплава-2», що підтверджується довідкою ГО «ОГ «Заплава-2».

В межах наданої позивачу земельної ділянки у ГО «ОГ «Заплава-2» було збудовано садовий будинок, а саме: на земельній ділянці площею 0,0404 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1, у 1990 році збудовано дачний будинок загальною площею 40,0 кв.м, якому присвоєна поштова адреса: Київська область, Обухівський район, селище міського типу Козин, Громадська організація «Обєднання громадян «Заплава-2», будинок № 36А.

Вказані обставини підтверджуються технічним паспортом, довідкою № 39 від 28.02.2017 року, кадастровим планом земельної ділянки, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності наявними у справі.

При наданні правової оцінки позовним вимогам суд приймає до уваги такі обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, а згідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинностіЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

На виконання постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" були прийняті Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об'єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1 зазначених Правил оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках. Державні органи приватизації видавали свідоцтва наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду". Правила втратили чинність на підставі наказу Держархітектури від 9 червня 1998 року № 121.

На виконання постанови КМУ від 18 лютого 1998 року № 192 "Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно" прийнято Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 09 червня 1998 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 1986 року за № 399/2839.

Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв'язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав.

Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3).

Спірний у цій справі об'єкт нерухомого майна - дачний будинок відповідно до технічного паспорту, довідки ГО «ОГ «Заплава-2» був збудований в 1990 році під час дії нормативних актів, які станом на цей час вже втратили чинність, при цьому порушень законодавства при забудові ділянок і зведенні дачних будинків судом не встановлено, тому суд виходить із того, що право власності позивача на будинок набуто у встановленому законом порядку.

Перебування спірного будинку саме в межах спірної земельної ділянки під підтверджується кадастровим планом, довідкою ГО «ОГ «Заплава-2».

Щодо посилання позивача на неможливість реєстрації місця проживання (її та членів сімї) в цьому будинку. Суд не погоджується із доводами позову про те, що відсутність належного правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на дачний будинок унеможливлює реалізацію ним права зареєструвати місце свого тимчасового проживання, оскільки відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.03.2017 року, дачний будинок загальною площею 40,0 кв.м, якому присвоєна поштова адреса: Київська область, Обухівський район, селище міського типу Козин, Громадська організація «Обєднання громадян «Заплава-2», будинок № 36А, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1

З огляду на те, що спірний дачний будинок вже зареєстрований на праві власності за позивачем та доказів того, що відповідачем оспорюється таке право власності суду не надано, отже позовні вимоги в цій частині є недоведеними та безпідставними, а позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до правової позиції, закріпленій у Постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15 з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК в редакції закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року№1702-VІ).

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.1, 4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Згідно зі ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито, і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них права на цю земельну ділянку можуть звернутися до органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності, відповідно до ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З обставин справи вбачається, що земельною ділянкою під будинком площею 0,0404 га позивач відкрито, правомірно користується протягом понад п'ятнадцяти років, тому має право набути її у власність відповідно до приписів статей 119, 120 ЗК України у порядку, встановленому статтями 118,121 ЗК України.

Однак, суд враховує те, що питання щодо визнання або невизнання, оформлення права власності на спірну земельну ділянку відповідачем (Козинською селищною радою) не вирішувалось, із подібною заявою щодо захисту або реалізації свого права власності позивач до відповідача не звертався, оскільки доказів такого звернення ним до суду не надано, тому достатніх підстав вважати, що права позивача порушуються саме відповідачем суд не вбачає. Відтак, відповідні посилання позивача суд вважає недоведеними, а позовні вимоги в частині щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,0404 га за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Громадська організація «Обєднання громадян «Заплава-2», вулиця Весняна, 36-А такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, позивачем не подано жодних доказів і в підтвердження відмови відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою під збудованим ним будинком.

При цьому, суд вважає, що позивачем не вжито достатніх заходів щодо захисту своїх прав у позасудовому порядку. Так, оскільки доказів відмови відповідача у задоволенні відповідних звернень позивача судом не встановлено, позивач має право звернутись до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області із відповідною заявою, яка протягом місяця має її розглянути, а в разі не розгляду цього питання органом місцевого самоврядування позивач має право розпочати оформлення земельної ділянок у порядку ч.7 ст.118 ЗК України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов пред'явлено передчасно, позивачем не реалізовано всі передбачені законодавством способи захисту своїх прав та інтересів у позасудовому порядку, тому достатніх підстав вважати, що порушені права позивача підлягають відновленню саме в судовому порядку немає. Доводи позову про необхідність судового захисту інтересів позивача у визначений позовом спосіб суд вважає недоведеними належними доказами.

Таким чином, достатніх правових підстав для визнання права власності на спірну земельну ділянку та дачний будинок за позивачем у судовому порядку не виявлено.

Згідно з ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись статтями 10, 11, 57, 60, 197, 212-214, 218, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто Обухівським районним судом у випадку подання відповідачем відповідної заяви протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СуддяОСОБА_2