Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/3268/16Головуючий у 1-й інстанції Суркова В.П.
Пр. № 22-ц/778/2138/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с. 44) та в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму витрат на утримання майна у розмірі 99287,39 грн., інфляційні втрати у розмірі 56686,05 грн., 3% річних у розмірі 7257,10 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що 18.12.2012 року він з ОСОБА_3 спільно придбали нежиле приміщення площею 96,6 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1. З цього часу витрати по утриманню спільного майна несе лише він один. Також, в період часу з березня 2013 року по квітень 2013 року він зробив капітальний ремонт приміщення на загальну суму 161269,00 грн. Крім того, вважає, що відповідач повинна сплатити йому інфляційні втрати в розмірі 56686,05 грн. та 3% річних за три роки, що становить 7257,10 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року (а.с. 126-128) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на утримання спільного майна в розмірі 18652,89 грн. та 551,20 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.134-137) просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 144472,75 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму витрат на утримання майна у розмірі 80529,60 грн., інфляційні витрати у розмірі 56686,05 грн., 3% річних у розмірі 7257,10 грн., а також понесені ним в цій частині судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 152) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 154).

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 166-168).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 17 серпня 2017 року, не відбувся та був відкладений (а.с.182) через неявку у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та представника останнього за договором - адвоката (а.с. 90-92) ОСОБА_4, щодо яких в апеляційного суду немає відомостей про вручення їм судових повісток на дане судове засідання (а.с. 173-178, а також в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_3 за договором - адвоката (а.с. 38-39) ОСОБА_5 (а.с. 165) з урахуванням навантаженості на суддю-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, (фактично працює в апеляційному суді Запорізької області 20 суддів замість 71 судді за штатом, із них: 13 суддів - палаті у цивільних справах), а також відпустки судді-доповідача (а.с.196).

У судове засідання 14 грудня 2017 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, у тому числі через своїх представників, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, сторони у цій - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки сторін у цій - позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю їх представників - представника позивача за довіреністю (а.с. 204) ОСОБА_6 та представника відповідача за договором - адвоката (а.с. 205-206) ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Таким чином, предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 і лише в частині відмови в задоволенні його позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині суми витрат на утримання майна у розмірі 80529,60 грн., інфляційних витрат у розмірі 56686,05 грн., 3% річних у розмірі 7257,10 грн., керувався ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 257, 267, 294, 296 ЦПК України, ст. ст. 322, 358, 360 ЦК України та виходив із пропуску строку позовної давності позивачем у цій справі в цій частині позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 18 грудня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбали в рівних частках нежиле приміщення, 1 поверху літ.А-9 за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 96,6 кв. м (а.с. 12-14).

Згідно із витягом № 36909772 від 23.12.2012 року, право приватної спільної власності (по 1/2 частці) зареєстроване за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 16).

За змістом ст. ст. 322, 358, 360, 544 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 витрат на проведення капітального ремонту вищезазначеного приміщення задоволенню не підлягають.

Оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції, 30.01.2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агробутперспектива» було укладено договір підряду № 7, за умовами якого підрядник зобов'язався виконати, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити роботи: капітальний ремонту приміщення № 106 я за адресою: АДРЕСА_1. Договірна ціна складає 161059,20 грн. (а.с. 46-47).

На підтвердження позовних вимог у частині стягнення витрат з капітального ремонту нежилого приміщення позивач ОСОБА_2 надав суду першої інстанції у матеріали цієї справи квитанції до прибуткового касового ордеру на загальну суму 161059,20 грн. (а.с. 58, 59, 66, 72, 81), з яких вбачається, що оплата здійснювалась ним у період з 28.02.2013 року по 24.04.2013 року включно.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Встановлено, що позивач ОСОБА_2, як співвласник ? частини вищезазначеного нежитлового приміщення, при проведенні ремонту останнього у період з 28.02.2013 року по 24.04.2013 року включно, не отримав в установленому законом порядку згоди на його проведення відповідача ОСОБА_3, як співвласника іншої ? частини цього приміщення.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Хоча в силу вимог ст. 358 ч. 1 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Однак, дійсно в силу вимог ст. 319 ч. 4 ЦК України власність зобов'язує.

І ОСОБА_3 має утримувати своє майно, у тому числі здійснювати його капітальний ремонт.

Разом із тим, відповідач ОСОБА_3 через свого представника у цій справі (а.с. 122) просила суд першої інстанції застосувати строк позовної давності.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 оплату за капітальний ремонт приміщення не вносила, та зокрема у період з 28.02.2013 року по 24.04.2013 року включно, проте ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 17 жовтня 2016 року (а.с. 44) з пропуском установлених ст. ст. 257, 258 ЦК України строків загальної та спеціальної позовної давності.

Оскільки, в силу вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги (1/2 вартості ремонту) вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (у даному випадку інфляційних витрат та 3 % річних).

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовна давність пропущена позивачем без поважних причин, а тому порушене право захисту не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, викладену в його позові у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 мав право в силу вимог ст. 3 ЦПК України на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Виключним правом особи є право здійснювати захист свого права на свій розсуд (ст.. 20 ЦК України).

Однак, в силу вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб… у спосіб, визначений законами України.

Посилання позивача ОСОБА_2 в обґрунтування його апеляційної скарги у цій справі при вищевикладених обставинах на необхідність відрахування строку позовної давності з моменту відмови ОСОБА_3 (без конкретної дати) компенсувати йому вартість ? частини проведеного ремонту та на ст. 253 ЦК України (строк (термін) виконання зобов'язання) є безпідставними та не приймаються апеляційним судом до уваги.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача в частині його відмови.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України було вирішено питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, пропорційно до суми задоволених позовних вимог позивача.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких понесених ним судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 133, 150), сплаченого ним за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.