Справа № 130/1404/17 Провадження № 22-ц/772/2555/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 33Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и л а:

19 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України і ОСОБА_3 - керівника Жмеринської місцевої прокуратури про відшкодування моральної шкоди в сумі 8 000 грн.

Ухвалою Жмеринського міскрайонного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року за заявою позивача його позовну заяву в частині позовних вимог до керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року задоволено заяву позивача. Позовну заяву в частині позовних вимог про визнання у судовому засіданні невиконання посадовою особою держави Україна вимог законодавства України та ухвали Жмеринського міськрайонного суду від 10.08.2016 року та визнання у судовому засіданні, що його заява про злочин відповідає вимогам наказу Генеральної прокуратури № 9 б/н від 2014 року щодо форми та вимог до заяви про злочин, залишено без розгляду.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і задовольнити його вимоги.

Зазначив, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився і не надіслав письмових заперечень.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи і матеріали архівної цивільної справи №130/1865/16-ц, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів про заподіяння йому моральної шкоди саме діями відповідача - Державної казначейської служби України і в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме діями чи бездіяльністю відповідача; позивач не довів відповідними доказами спричинення йому моральної шкоди та її розміру, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями відповідача по справі та вини відповідача в її заподіянні.

При цьому суд виходив і з того, що Державна казначейська служба України не може бути єдиним відповідачем по справі, а відповідний державний орган не може бути залучений співвідповідачем за ініціативою суду, оскільки таке залучення, в світлі вимог частини 1 ст. 33 ЦПК України, суд має провести лише за наслідками розгляду клопотання позивача, який такого клопотання не заявляв, а тому зазначений позивачем відповідач не може відповідати за спричинену йому моральну шкоду.

На думку колегії суддів такий висновок відповідає вимогам цивільного процесуального закону, нормам матеріального права та матеріалам цивільної справи.

По справі встановлено, що у 2016 році ОСОБА_2 звернувся в суд із скаргою на бездіяльність старшого інспектора Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4, тимчасово виконуючого обов'язки начальника Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5, керівника місцевої прокуратури ОСОБА_3 і заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_6 щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.08.2016 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_3 на підставі заяви ОСОБА_2 про ухилення від сплати аліментів на його користь ОСОБА_7 та про незаконне вторгнення до житла ОСОБА_8 внести відомості про злочини до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В задоволенні інших вимог скарги відмовлено (аркуші 3-4 архівної справи № 130/1865/16-ц).

Згідно вимог частини 3 статті 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року встановлено, що бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури позивачем доведена належним та допустимим доказом, яким є ухвала слідчого судді від 10.08.2016 року.

Цим же рішенням суду, яке набрало законної сили 19 квітня 2017 року, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, заявленого до керівника Жмеринської місцевої прокуратури, із залученням третьої особи - Державної казначейської служби України, оскільки такі позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача (аркуші 123-124 архівної справи № 130/1865/16-ц).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови роз'яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 постанови).

Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституці України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини 1, 2, 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Отже, шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що містять у статтях 1173, 1174 ЦК України.

Стаття 1173 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За правилами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 серпня 2016 року, яка набрала законної сили, задоволено частково скаргу ОСОБА_2. Зобов'язано керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_3 на підставі заяв ОСОБА_2 про ухилення від сплати аліментів на його користь ОСОБА_7 та про незаконне вторгнення до житла ОСОБА_8, внести відомості про злочини до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року при розгляді цивільної справи № 6-440цс16 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що за відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, діють правила частини 6 цієї статті - така шкоди відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою суду протиправна бездіяльність начальника слідчого відділу в частині невиконання своїх службових обов'язків.

З урахуванням таких роз'яснень шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, при ухваленні судового рішення суд має виходити із доведеності фактів протиправної бездіяльності відповідних державних органів, в наслідок чого позивачу заподіяно моральну шкоду, яку згідно зазначених законів повинна відшкодувати держава, при тому, що ці державні органи мають бути залучені до участі у справі відповідачами.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Позивач, добросовісно здійснюючи свої процесуальні права та виконуючи процесуальні обов'язки (ч. 3 ст. 27 ЦПК України), вправі був заявити відповідне клопотання, згідно вимог частини 1 ст. 33 ЦПК України.

Як свідчать матеріали справи, такого клопотання позивач не заявив.

З урахуванням наведеного вірним є висновок суду першої інстанції в тому, що Державна казначейська служба України не може бути єдиним відповідачем, а позивач не заявив клопотання про залучення інших державних органів співвідповідачами і суд не наділений правом на таке залучення за власною ініціативою.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з'ясував у достатньому обсязі характер спірних правовідносин та визначився з нормою права, яка підлягає застосуванню, а тому прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не знайшли свого підтвердження і спростовані наведеним вище, а тому не впливають на висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська