АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/1014/16-ц 22-ц/774/769/К/17
Справа № 214/1014/16-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/769/К/17 ОСОБА_1
Категорія - 54(ІV) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

06 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

при секретарі: Гладиш К.І.

за участю: представникапозивача - ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 підприємства «Швидкісний трамвай» - ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє за довіреністю в інтересах позивача ОСОБА_2, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 підприємства «Швидкісний трамвай» про поновлення на роботі, визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_4 підприємства «Швидкісний трамвай» ( надалі КП «Швидкісний трамвай» ) в якому просить суд визнати її звільнення 26 січня 2016 року незаконним, поновити її на роботі, на посаді кондуктора громадського транспорту КП «Швидкісний трамвай»; стягнути на її користь середній заробіток за вимушений прогул в сумі 13593,60 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що з 30 жовтня 2014 року вона працювала на посаді кондуктора громадського транспорту «Швидкісний трамвай». Відповідно до акту №5 від 23.12.2015 року від 09 листопада 2015 року, з нею стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, в наслідок якого вона отримала травму. Вважає, що підставою для її звільнення стала її незгода з адміністрацією підприємства приховати нещасний випадок на робочому місці. Після лікарняного вона вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням, у звязку із погрозами звільнення за прогули. Наміри припиняти трудовий договір вона не мала, так як після лікування знаходилась у скрутному матеріальному стані, не мала можливості шукати інше місце роботи за станом здоровя. Зазначає, що підприємством порушено порядок звільнення, оскільки її заява не містить прохання дати звільнення, тому вважає звільнення без відпрацювання два тижні незаконним. Важає наказ про звільнення від 26 січня 2016 року незаконним, оскільки звільнення відбулося з порушенням встановленого порядку.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог. Стягнуто з позивача на рахунок держави судовий збір.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3, вважає рішення першої інстанції незаконним, таким що не відповідає обставинам справи, прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема представник позивача посилається, що судом не враховано, що при написанні заяви про звільнення у позивача ОСОБА_2 не було волевиявлення, не взято до уваги тиску на позивача у звязку із відмовою приховати нещасний випадок на виробництві.

Крім того, 25,26 січня позивач не вийшла на роботу, оскільки не була обізнана про графік змінності та обовязок виходу на роботу 25 січня 2016 року. Щоб уникнути звільнення за прогул написала заяву на звільнення за власним бажанням, щоб уникнути відповідальності.

Судом не враховано, що перебування працівника 25.01.2016р. у лікарні не може розглядатися, як прогул, 26.01.2016 р. о 8-00 год. позивач була у відділі кадрів із лікарняним та для ознайомлення із графіком роботи.

Також суд не звернув уваги, що ч.1 ст.38 КЗпП України зобовязує власника звільнити працівника з роботи за власним бажанням, в день подання заяви, зумовленою неможливістю продовжувати роботу за наявності поважних причин, проте в заяві про звільнення й в наказі відсутні зазначення поважних причин на звільнення. Тому порушення порядку звільнення без наданням двох тижнів позивачу для відпрацювання, є порушенням. Крім того, вважає, висновок суду в частині розподілу судових витрат таким, що не відповідає вимогам законодавства.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник КП «Швидкісний трамвай» просить рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_2 прийнята на посаду кондуктора громадського транспорту в службу експлуатації 24.10.2014 року та 26.01.2016 року звільнена за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України. Підставою для звільнення стала заява ОСОБА_2 про звільнення від 26.01.2016 року (а.с. 4-5;25,26).

Згідно ату про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 5 , вбачається що 09.11.2015 року з позивачем ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого вона перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2» ДОР» з 11.11.2015 р. по 03.12.2015 р. (а.с.6-9).

Згідно листка непрацездатності виданого 23 січня 2016 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у КЗ Криворізька міська лікарня ДОР №4 з 19 січня 2016 року по 23 січня 2016 року.

Як вбачається з наряду, табелю обліку робочого часу, актів про відсутність на робочому місці та пояснювальної записки ОСОБА_2 від 26.01.2016 року, вона була відсутня на робочому місці 25.01.2016 та 26.01.2006 року (а.с.40-43, 87).

З пояснень ОСОБА_2 щодо відсутності убачається, що остання їздила у лікарню ім. Мечникова до м. Дніпропетровськ на обстеження. На підтвердження свого перебування в лікарні надано висновок обстеження від 25.01.2016 (а.с.60-62).

У звязку із відсутністю ОСОБА_2В на роботі 25 та 26 січня 2016 року, відповідно графіку змінності, комісією у складі начальника маршруту ст. №2 - ОСОБА_6, водіїв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складено відповідні акти (а.с. 42-43).

ОСОБА_2 26.01.2016 року написала заяву про звільнення її з власним бажанням. Того ж дня керівником підприємства ОСОБА_9 було видано наказ № 26 про припинення трудового договору ОСОБА_2 на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 25, 26).

Відповідно до довідки виданої директором ТзОВ «ОККО-СХІД», ОСОБА_2 працює молодшим оператором АЗС АЗС №ГК 08 ТзОВ «ОККО-СХІД» з 24 травня 2016 року, середній заробіток за останні два місяці (вересень, жовтень 2016 року) складає 4 064,35 грн. (а.с.114,128).

Відмовляючи ОСОБА_2в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з дотримання роботодавцем порядку звільнення позивача по ст.38 КЗпП України за її заявою та недоведеності тиску у написанні заяви.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягненню нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як видно з матеріалів справи, за заявою ОСОБА_2 від 26 січня 2016 року вона ставить питання про звільнення її за власним бажанням з 26 січня 2016 року ( а.с.26).

На заяві міститься погодження із керівником ОСОБА_10

Згідно наказу №26-к про припинення трудового договору від 26 січня 2016 року на підставі особистої заяви ОСОБА_2 звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України ( а.с.25).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність доказів тиску на ОСОБА_2 для написання заяви на звільнення.

Посилання позивача як на підставу тиску на незгоди керівництва із ОСОБА_6 №5 про нещасний випадок на виробництві, який мав місце 09 листопада 2015 року, колегія суддів не може вважати обґрунтованими, оскільки з часу настання нещасного випадку до дати звільнення пройшов значний проміжок часу. Крім наявності акту про нещасний випадок позивачем не доведено яким чином здійснювався на неї тиск та якими доказами це підтверджується.

Посилання представника позивача на мотиви написання ОСОБА_2 заяви про звільнення за власним бажанням, як підставу уникнути відповідальності за прогул, який був скоєний позивачем 25 січня 2016 року у звязку із не виходом її на роботу, у звязку із перебуванням у лікарні, колегія суддів не приймає до уваги.

Мотиви написання заяви позивачем та подальше звільнення за власним бажанням не приймаються до уваги колегією суддів, проте свідчать про наміри позивача на добровільне припинення трудових відносин із КП «Швидкісний трамвай», а також спростовують посилання позивача на примус зі сторони працедавця.

Колегія суддів критично відноситься до посилань представника позивача в апеляційній скарзі на необізнаність позивача про графік виходу на роботу. Адже з огляду на лікарняний. Оглянутий колегією суддів в судовому засіданні та долучений до матеріалів справи останнім днем перебування позивача ОСОБА_2 на лікарняному є 23 січня 2016 року. Стати до роботи визначено 24 січня 2016 року. Проте позивач не вийшла на роботу 24 січня 2016 року, що підтверджується табелем обліку робочого часу кондукторів за січень 2016 р., оскільки згідно графіку змінності роботи екіпажу, то був вихідний день позивача. А наступний робочий день -25.01.2016 року, отже вона була обізнаною зі своїм графіком роботи ( а.с.41, 87).

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено судам, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Посилання позивача на перебування 25 січня 2016 року у лікарні та попередження керівництва про необхідність проходити обстеження, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки письмового повідомлення керівництва та погодження на отримання позивачем дня без збереження заробітної плати нею не надано. Проте, дані обставини не мають правового значення для вирішення спірного питання, оскільки звільнення позивача відбулось за заявою працівника, з датою звільнення погодженою із працедавцем.

Оскільки в заяві, яка подана позивачем ОСОБА_2 про звільнення вона зазначила дату звільнення з 26 січня 2016 року, а працедавець погодив зазначену дату, немає порушення порядку звільнення.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що роботодавець дотримуючись вимог трудового законодавства, а саме ч. 1 ст. 38 КЗпП України, розірвав трудовий договір у строк, який просив працівник ОСОБА_2 з 26.01.2016 року, за погодженням дати звільнення, про що було видано відповідний наказ.

Однак, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 в частині вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат такими, що заслуговують на увагу.

Пункт 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем ОСОБА_11 заявлено вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Частиною 4 ст. 88 ЦПК України передбачено що, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позовну заяву позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати , понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Отже, з огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про віднесення судових витрат на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314-316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє за довіреністю в інтересах позивача ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року в частині стягнення судового збору скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення про віднесення судових витрат на рахунок держави.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: