АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ДемчукВ.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву «ПАТ «КиївЗНДІЕП» - Западнюка Максима Анатолійовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву «ПАТ «КиївЗНДІЕП», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва про зобов'язання нарахування та виплати заробітної плати, виплати компенсації втрати заробітної плати.

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звертаючись в липні 2015 року до суду з вищевказаним позовом з урахуванням уточнень позовних вимог ставив питання про нарахування та стягнення з відповідача заробітної плати в сумі 182 030 гривень за період з 29 квітня 2009 року по 12 березня 2010 року, компенсації за втрату заробітної плати в сумі 8 426,97 гривень у зв'язку з порушенням строків її виплати та моральну шкоду в сумі 50 000 гривень. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на даний час відповідач не здійснив нарахування та виплату належних позивачу коштів та не усунув недоліки ведення бухгалтерського обліку, не вніс зміни даних персоніфікації до Управління ПФУ в Печерському районі м. Києва.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року позов було задоволено частково.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» нарахувати заробітну плату на користь ОСОБА_6 в сумі 182 030 гривень за період з 29.04.2009 року по 13.03.2010 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» заробітну плату на користь ОСОБА_6 в сумі 182 030 гривень за період з 29.04.2009 року по 12.03.2010 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» компенсацію за втрату заробітної плати на користь ОСОБА_6 в сумі 8 426,97 гривень за період з 29.04.2009 року по 12.03.2010 року у зв'язку з порушенням строків її виплати.

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування, та прийняття нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Позивач та представник позивача апеляційну скаргу не визнали та просили суд відмовити у її задоволенні.

Третя особа будучи належним чином повідомленою про розгляд справи не з'явилася у судове засідання, поважність причин своєї неявки не повідомила.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у її відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб що з'явилися у судове засіданні, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2009 року було скасовано наказ №239/2 виданий відповідачем 16 липня 2008 року про звільнення ОСОБА_6 Поновлено його на посаді заступника голови правління з загальних питань з 16 липня 2008 року. Стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 30 липня 2008 року по 29 квітня 2009 року в розмірі 211 593,75 гривень. Зобов'язано відповідача після надання листка непрацездатності нарахувати та виплатити ОСОБА_6 середній заробіток в період з 07 липня по 29 липня 2008 року та компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 2 000 гривень.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2009 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2009 року скасовано в частині зобов'язання відповідача після надання листка непрацездатності нарахувати та виплатити ОСОБА_6 середній заробіток за період з 07 липня по 29 липня 2008 року. А також, змінено в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2008 року по 29 квітня 2009 року в розмірі 211 593, 75 гривень, зменшивши розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_6 - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2008 року по 29 квітня 2009 року з 211 593,75 гривень до 54 895,05 гривень. В іншій частині рішення залишено без змін.

У жовтні 2010 року позивач звернувся з заявою про злочин, оскільки при винесенні рішення від 17 вересня 2009 року Апеляційний суд м. Києва прийняв до увагу довідку про нарахування заробітної плати №31-48-20 від січня 2009 року, яку надав представник відповідача, та яку позивач вважав сфальсифікованою та підробленою.

На підставі заяви позивача, 15 жовтня 2010 року порушено кримінальну справу №56-2730 прокуратурою Печерського району м. Києва за фактом вчинення злочину передбаченого ч.3 ст. 358 КК України.

На виконання подання слідчого відповідач видав наказ №20 від 05 квітня 2013 року в якому зобов'язав головного бухгалтера вжити заходів для поновлення та впорядкування бухгалтерської документації в частині питань, викладених у поданні слідчого та здійснити нарахування належних ОСОБА_6 коштів.

03 вересня 2014 року відповідач повторно видав наказ №20 «На виконання подання слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві», в якому зобов'язано:

Головного бухгалтера нарахувати кошти ОСОБА_6, згідно подання в порядку ст. 23-1 КПК України щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню злочину від 26 липня 2012 року. Після приведення у відповідність, внести зміни даних персоніфікації до Пенсійного фонду Печерського району м. Києва.

Крім того, позивач звернувся з заявою від 26 березня 2012 року до відповідача щодо відновлення даних, які стосуються заробітної плати позивача та доходу, який враховується до пенсії.

Листом №31-268 від 26 квітня 2012 року відповідач повідомив позивача: «Сума нарахованого доходу, який враховується до пенсії становить за травень 2008 року - 9705 гривень, за червень 2008 року - 9 705 гривень. Відновлення даних, щодо розміру заробітної плати за травень, червень 2008 року займе певний час про що він буде повідомлений додатково.

15 липня 2015 року позивач по справі звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату заробітної плати та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з серпня 2008 року по березень 2010 року, в тому числі і за період з 29.04.2009 року по 12.03.2010 року.

Своїм листом № 102 від 14.08.2015 року відповідач повідомив позивача про відсутність первинних документів бухгалтерської документації на підприємстві та неможливістю нарахування та виплату заробітної плати та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з серпня 2008 року по березень 2010 року, в тому числі і за період з 29.04.2009 року по 12.03.2010 року.

Суд першої інстанції задовольняючи позов частково виходив з його законності обґрунтованості та доведеності. Враховуючи, що обчислення середньоденної заробітної плати для розрахунку заробітної плати визначається Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року вказував на те, що відповідач безпідставно не виконав подання слідчого щодо усунення причин та умов які сприяли злочину, а саме неналежним веденням бухгалтерського обліку та втраті оригіналів документів, що підтверджують дійсні відрахування заробітної плати до ПФ та ФСС. У зв'язку з чим відповідачем невірно було надано дані про розмір заробітної плати позивача, що призвело до невірного обрахування розміру середнього заробітку під час постановлення рішення суду. Та вважав, що відповідно до вказаної постанови сума заробітної плати, що має бути нарахована та виплачена ОСОБА_6 за період з 29.04.2009 по 12.03.2010 років складає 182 030 гривень.

При цьому суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди у порядку ст. 237-1 КЗпП України на суму 50 000 гривень, оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджують вказану суму.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається із позовної заяви предметом спору є зобов'язання щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати в порядку положень ст. 115 КЗпП України за період з 29 квітня 2009 року по 12 березня 2010 року. А саме за період часу який починається з моменту постановлення судом першої інстанції рішення суду про поновлення позивача на роботі до моменту винесення відповідачем наказу про його фактичного поновлення. З урахуванням того, що на час постановлення рішення відповідачем були подані невірні дані про його заробітну плату, що підтверджується постановою слідчого про порушення кримінальної справи, його поданням та даними із Пенсійного Фонду.

Відповідності, до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України - заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Сторони під час розгляду справи визнали той факт, що в оспорюваний період часу з 29 квітня 2009 року по 12 березня 2010 року позивач не працював на підприємстві відповідача. Відтак йому заробітна плата не нараховувалася, тому відсутні правові підстави щодо її виплати з підстав визначених ст. 115 КЗпП України та не виплачувалася.

Приймаючи рішення щодо задоволення вимог позивача про виплату компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що у відповідності до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати» така компенсація нараховується та виплачується в разі порушення встановлених строків їх виплати ( в тому числі і заробітної плати).

Беручи до уваги відсутність правових підстав для нарахування позивачу заробітної плати за оспорюваний ним період часу з підстав не виконання ним роботи на підприємстві відповідача, відсутні підстави і нарахування компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строків виплати заробітної плати.

Посилання суду першої інстанції на кримінальну справу №56-2730 порушену прокуратурою Печерського району м. Києва за фактом вчинення злочину передбаченого ч.3 ст. 358 КК України ( зазначається про те, що співробітниками відповідача до Апеляційного суду м. Києва надано довідку №31-48-20 від січня 2009 року про заробітну плату ОСОБА_6 В той час як проведеною перевіркою було встановлено та підтверджено випискою Управління ПФУ в Печерському районі м. Києва, що ОСОБА_6 отримав від відповідача за травень 2008 року 14065 гривень, а не 6 738 гривень, за червень 18 500 гривень, а не 4 880 гривень, що свідчило про ознаки використання завідомо підробленого документу невстановленими особами) як на підтвердження заявлених позовних вимог , на думку колегії суддів не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Так як у відповідності до положень п.п. 3,4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

З матеріалів справи вбачається, що на момент постановлення судового рішення відсутній вирок суду щодо незаконний дій відповідача (по видачі довідки), даних з приводу подання чи притягнення посадових осіб відповідача до кримінальної відповідальності матеріали справи також не містять. Як і доказів того, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2009 року за яким було взято до уваги довідку про заробітну плату з якою не погоджується позивач скасовано чи змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також судом встановлено, що відповідач самостійно не проводив перевірку щодо правильності нарахування позивачу заробітної плати за травень - червень 2008 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відтак воно підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про часткове задоволення вимог позивача, з наступних підстав.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року за № 14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини та здійснення проголошеного принципу верховенства права. У зв'язку з чим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність та обгрунтованість рішення у цивільній справі.

Рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вже зазначалось оспорюваний період часу визначений позивачем є фактично періодом часу протягом якого відбувалася затримка виконання рішення суду першої та апеляційної інстанції щодо поновлення позивача на роботі, стягнення присуджених коштів.

За таких обставин, з урахуванням зазначених вище норм права, колегія суддів вважає , що до спірних правовідносин підлягають до застосування норми ст. 236 КЗпП України, за змістом якої в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника був визначений рішенням апеляційного суду і становив 290, 15 гривень ( а.с. 16 -18) при цьому спірний період нараховує 219 робочих днів, відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі становить 65 608,55 гривень.

При цьому колегія суддів вважає, що не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги відповідача в частині того що при несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженим ним органом середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір до дня його фактичного виконання. Тому слід звертати увагу та з'ясувати як та ким було поновлено позивача на роботі - державною виконавчою службою чи у якийсь інший спосіб, та чому позивача було поновлено на роботі лише у березні 2010 року і з чиєї вини.

З урахуванням того, що Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (ст. 68 Конституції України, ст.ст. 11,14 ЦК України, ст.ст. 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Так, ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (ч. 5 от. 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає втому, що воно набуває властивостей обов'язковості,і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту, проголошення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч, 5 от. 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом ст.ст. 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснено у п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі, слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», «проволока», за змістом норм 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву «ПАТ «КиївЗНДІЕП» - Западнюка Максима Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» (місцезнаходження м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26-а) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса реєстрації АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 29 квітня 2009 року по 12 березня 2010 року в розмірі 65 608,55 (шістдесят п'ять тисяч шістсот вісім) гривень.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» (місцезнаходження м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26-а) на користь держави судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: