Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/2512/16-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 48 Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Гансецької І.А., Микитюк О.Ю.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про визнання права спільної сумісної власності на квартиру,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними була придбана квартира АДРЕСА_1. Дане житлове приміщення куплене за кредитні кошти, оскільки відповідач 13 серпня 2014 року в інтересах сім'ї уклав з ПАТ "Державний ощадний банк України" кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 90000 грн. строком до 12 серпня 2034 року.

ОСОБА_2 також вказує, що з метою забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань вона уклала з банком договір поруки. Окрім того, придбана ними квартира була передана в іпотеку.

Таким чином, вони з відповідачем мають спільні боргові зобов'язання й придбана за кредитні кошти квартира є об'єктом їх спільної сумісної власності.

З огляду на вищезазначене, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано за сторонами право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що сам по собі факт придбання квартири в період шлюбу не свідчить про поширення на дане нерухоме майно режиму спільної сумісної власності подружжя. Спірне житло придбане за його особисті кошти у розмірі 99904 грн., з яких 30000 грн. йому надала у борг мати ОСОБА_3, 20000 грн.- він позичив у ОСОБА_4, а 50000 грн.- взяв у позику в ОСОБА_5 Зазначені кошти були сплачені ним після розірвання шлюбу з позивачкою, про що свідчать відмітки на розписках та покази свідка ОСОБА_3 Кредитні кошти він сплачує особисто, оскільки є позичальником за кредитним договором, а шлюб, укладений з позивачкою, розірваний. На даний час залишок за кредитом становить 81000 грн. ОСОБА_2, не будучи стороною кредитного договору, не може нести зобов'язання за цією угодою у тому ж обсязі, що й він, отже, дані кошти мають бути сплачені саме ним.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

На думку ОСОБА_2 та її представника, апеляційна скарга є безпідставною.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають у кожного із подружжя. Оскільки відповідач використав кредитні кошти в інтересах сім'ї, придбавши для неї вказану квартиру, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ч. 3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 травня 2012 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 18 серпня 2016 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 13 серпня 2014 року між ОСОБА_7 та відповідачем.

Зміст цієї угоди свідчить про те, що продаж вчинено за 189904 грн., з яких 99904 грн. покупець передав продавцю до підписання даного договору, а решту коштів в сумі 90000 грн. покупець зобов'язується перерахувати протягом одного банківського дня на поточний рахунок продавця.

З метою здійснення повного розрахунку за спірну квартиру 13 серпня 2014 року між ПАТ "Державний ощадний банк України" та відповідачем укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 90000 грн., строком до 12 серпня 2034 року.

Відповідно до п.6.3.8 даної угоди позичальник свідчить, що цей договір укладений в інтересах сім'ї позичальника і одержане за вказаним договором майно буде використане на її потреби.

Позивачка надала згоду на укладення її чоловіком договору про іпотечний кредит та 13 серпня 2014 року уклала із кредитором договір поруки.

Після придбання цього житла сторони проживали та були зареєстровані за вказаною адресою.

Заперечуючи проти позову, відповідач надав суду розписки, які містять інформацію про те, що 20 липня 2014 року з метою придбання квартири він отримав у позику від ОСОБА_5 50000 грн., які зобов'язувався повернути протягом трьох років. Окрім того, 12 серпня 2014 року останній уклав із ОСОБА_4 договір позики на суму 20000 грн., строком на три роки.

На вказаних розписках також зазначено, що ОСОБА_4 отримала борг у сумі 20000 грн. від ОСОБА_1 21 січня 2017 року. Кошти у розмірі 50000 грн. були сплачені відповідачем ОСОБА_5 23 січня 2017 року.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка мати відповідача ОСОБА_3 пояснила, що решту коштів в сумі 29904 грн. вона та її чоловік надали у позику своєму сину для придбання спірної квартири.

Судом також встановлено, що 30 січня 2017 року відповідачем повністю сплачені кошти за вказаним договором про іпотечний кредит та станом на 1 лютого 2017 року заборгованість відсутня. Вказана обставина підтверджується листом ПАТ "Державний ощадний банк України" від 1 лютого 2017 року за №105.17-22/1-127-406.

Однак, зазначене не свідчить про те, що погашення спільного боргу подружжя здійснювалось виключно за особисті кошти відповідача, оскільки сплата заборгованості за кредитним договором відбувалась частково й під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Наявна в матеріалах справи довідка з місця роботи позивачки містить інформацію про те, що остання працювала із січня 2014 року на посаді вихователя ДЗН №4. Також частина коштів за спірну квартиру була сплачена до підписання договору купівлі-продажу, що вказує на ту обставину, що на придбання цього житла були витрачені спільні кошти подружжя. Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_3, оскільки вона є матір'ю відповідача й зацікавлена у результатах розгляду даної справи.

Окрім того, з огляду на положення ч.4 ст.65 СК України, праву на спільну сумісну власність на майно кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що надавалася у борг на придбання цього майна.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуюча Судді: