Справа № 182/9022/14-ц
Провадження № 2-др/182/12/17
У Х В А Л А

Іменем України

19.10.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Пометій Є.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області 03.11.2004 року за актовим записом № 657, від якого є донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - розірвано.

18 жовтня 2017 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просить суд ухвалити додаткове рішення по вищевказаній справі, зазначивши, що їхня спільна з ОСОБА_2 дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, - після розірвання шлюбу залишається проживати з матір"ю.

Сторони в судове засідання не з"явилися, проте їх неявка не перешкоджає розгляду заяви по суті.

Суд, розглянувши заяву, проходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 4 від 18 грудня 2009 року, додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 при подачі позовної заяви в описовій частині позову щодо визначення місця проживання дитини з матір"ю не зазначав, а також питання про виховання неповнолітньої дитини та їх спільного проживання з відповідачкою в прохальній частині позовної заяви не ставилося.

З огляду на це, судом при розгляді справи та винесенні рішення по справі не вирішувалось питання щодо визначення місця проживання дитини, оскільки така позовна вимога заявлена не була (а.с.2-3).

Відповідно до положень статей 160 та 161 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Тому, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення слід відмовити. Разом з тим, ОСОБА_1 не позбавлена права вирішити питання про визначення місця проживання дитини у порядку, передбаченому чинним законодавством, шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 220 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_4