Справа №585/3681/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Яковець О. Ф.
Номер провадження 22-ц/788/692/17 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 березня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Проскурня Лариса Іванівна,

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и л а:

10 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що їй належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 є одинокою, має похилий вік, тому відповідач пропонував їй допомогу в доставці продуктів харчування, веденні господарства, підтриманні будинку в належному технічному стані, тобто в довічному утриманні в обмін на будинок. Для цього сторони уклали 20 січня 2009 року договір, який позивачка не читала, оскільки має поганий зір, і вголос текст договору не оголошувався, проте підписала його, вважаючи, що підписує договір довічного утримання. Копія цього договору їй не надавалася. Після укладення договору відповідач здійснював її утримання та догляд, а згодом перестав їх здійснювати. Звернувшись до адвоката, їй стало відомо, що право власності на будинок зареєстроване за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, за умовами якого вона продала йому свій будинок за 93883 грн., що були сплачені до підписання договору. Вважає, що при укладенні договору припустилася помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, а тому просила визнати договір недійсним.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що під час укладення спірного договору неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу, оскільки коштів за будинок від відповідача не отримувала, продовжувала проживати у будинку, сплачувати комунальні послуги, оплатила проведення води, що свідчить про помилку щодо природи укладеного договору. Крім того вказує, що іншого житла не має, а тому спірний договір укладався з метою довічного її утримання відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу будинку, за умовами якого позивачка продала відповідачу належний їй житловий будинок у АДРЕСА_1 за 93883 грн., які були сплачені продавцю до підписання договору (п. 5 договору) (а.с. 6).

Договір підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурнею Л.І.

Зі змісту договору також вбачається, що його сторонам нотаріус роз'яснив вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину. Сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину (п. 16 договору).

Підпис договору сторонами засвідчений нотаріусом, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 будинку з надвірними будівлями також перевірено нотаріусом.

Відповідач зареєстрував своє право власності на зазначений будинок (а.с. 7), а також зареєстрував своє місце проживання у ньому. Позивачка також зареєстрована в цьому будинку і продовжує у ньому проживати (а.с. 100).

Особові рахунки для сплати вартості за спожиту електроенергію і газ, а також водопостачання оформлені на ОСОБА_3, яка є платником за відповідні послуги, на нового власника після продажу будинку не переоформлялися (а.с. 12-13, 71).

Крім того, у період з травня по жовтень 2010 року позивачка здійснювала оплату на загальну суму 6200 грн. за виконання робіт з проведення у житловий будинок води (а.с. 69). Договір про надання послуг з централізованого водопостачання від 20 грудня 2010 року укладений з ОСОБА_3 (а.с. 70).

З матеріалів справи також вбачається, що на опалювальні періоди з 2009 по 2010 роки та з 2013 по 2014 роки ОСОБА_3, яка не є власницею житла, призначалися житлові субсидії (а.с. 94-98).

Аналізуючи зміст укладеного між позивачкою та відповідачем договору купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявниця усвідомлювала, що підписує саме договір купівлі-продажу будинку, розуміла всі обставини, які мають істотне значення та були направлені на реальне настання наслідків їх укладення. Суд також виходив з недоведеності доводів заявниці про те, що під час підписання договору вона була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, судом спростовані доводи щодо вад зору, а також твердження, що вона не читала договір.

Таким чином місцевий суд вважав, що при укладенні спірного договору волевиявлення ОСОБА_3 було вільним, відповідало її внутрішній волі саме на продаж будинку і на час укладення договору позивачка діяла добровільно та добре розуміла значення своїх дій.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 - ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Для вирішення спору про визнання угоди недійсною суд має з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до умов оспорюваного договору позивачка передала, а відповідач прийняв житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і такий продаж за домовленістю сторін вчинено за 93883 грн., які продавець одержала до підписання договору.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених ст. 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

При посвідченні оспорюваного договору нотаріусом встановлено особи сторін, їх дієздатність. Укладаючи договір купівлі-продажу сторони стверджували, що їх волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Зазначені обставини суд поклав в основу свого рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Проте наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік заявниці, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі будинку за оспорюваним договором покупцю та продовження позивачкою проживати в будинку після укладення договору.

Зазначені обставини, які мають суттєве значення для вирішення цього спору, місцевий суд не врахував.

Зокрема, судом не надано належної оцінки віку та стану здоров'я ОСОБА_3 на момент вчинення правочину, та не враховано, що на той час вона була особою похилого віку, одинокою, в зв'язку з чим потребувала в сторонній допомозі. Єдиним її житлом був проданий за спірним правочином будинок, іншого житла вона не мала. Фактичної передачі предмету договору покупцеві не відбулося, докази оплати ціни проданого будинку і передачі коштів ОСОБА_3 відповідачем суду не надані.

Крім того, заслуговують на увагу обставини утримання будинку позивачкою, а саме: оплати робіт з проведення води до будинку, оплати відповідних рахунків за спожиту електроенергію, газ та водопостачання, що свідчать про використання нею будинку для проживання в ньому впродовж тривалого часу після укладення оспорюваного правочину.

Зазначені обставини, а також норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 655 ЦК України у сукупності є підставою для задоволення вимог про визнання укладеного правочину недійсним.

За таких обставин, рішення місцевого суду з підстав передбачених ч. 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 551,20 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 606,32 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Проскурня Лариса Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку житловою площею 41 кв.м, загальною площею 73,6 кв.м з надвірними будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0628 га, який укладений 20 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурнею Л.І. 20 січня 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 50.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та 606 грн. 32 коп. за розгляд справи в апеляційному суді.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -