Справа № 415/1091/17
Провадження № 2/415/712/17
29.05.17 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Коваленко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Данько Л.С.,
позивача ОСОБА_1,
представника третьої особи Боднарчук Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради, -
До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, ОСОБА_1, із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстровані син позивача - ОСОБА_3, його дружина - ОСОБА_4 та їх малолітній син - ОСОБА_5. Відповідачі в зазначеній квартирі не мешкають з травня 2014 року, комунальні послуги не сплачують та фактично перешкоджають позивачу у здійсненні ним права власності щодо вказаного житла. Позивач бажає продати зазначену квартиру. У зв'язку з викладеним, просив позбавити права користування житловим приміщенням ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позові, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, заяв та клопотань не надали.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Представник третьої особи - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради, в судовому засіданні при прийнятті рішення поклався на розсуд суду, просив врахувати інтереси дитини.
Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила, що вона мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та є сусідкою сторін. Зазначила, що ОСОБА_3, його дружину ОСОБА_4 та їх сина ОСОБА_5 не бачила за місцем їх проживання близько двох років. Зі слів сусідів їй відомо, що вони виїхали до Росії. Чи збираються повертатися їй не відомо. Чи знаходяться їх речі у спірній квартирі їй також не відомо.
Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснив, що він мешкає за адресою: АДРЕСА_3 та є сусідом сторін. Вони мешкали в одному тамбурі. Зазначив, що ОСОБА_3, його дружину ОСОБА_4 та їх сина ОСОБА_5 не бачив у спірній квартирі два с половиною -три роки. Куди виїхали йому не відомо. Чи збираються повертатися йому не відомо. Чи знаходяться їх речі у спірній квартирі йому також не відомо.
Вислухавши пояснення учасників процесу, які прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.
З матеріалів справи вбачається, що згідно копії договору дарування квартири ВАР №805449 від 05.11.2003 року ОСОБА_1 прийняв у дар трикімнатну квартиру, яка знаходиться у АДРЕСА_1.
Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2482776 від 30.12.2003 р. ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно довідки про склад сім'ї та/або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №685/10-13 від 08.02.2017 року виданої відділом адміністративних послуг Лисичанської міської ради за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.
Як вбачається копії довідки №44 від 20.02.2017р. виданої КП ЛЖЕК №3, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, не мешкають з 2014 року.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3, про що зроблено відповідний актовий запис №252, батьком вказано ОСОБА_3, матір'ю - ОСОБА_4.
Згідно копії довідки Товариства власників житла «Міжнародна 30» від 05.06.2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровані за адресою:АДРЕСА_4.
Згідно копії свідоцтва про право власності на житло №214991 від 26 березня 2012 року квартира АДРЕСА_6 належить на праві власності ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 1/3 частині кожному.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Вимогами статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.
У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності ( ст. 31 ЦК України).
Обмеження дієздатності особи у віці до 14 років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання передбачено положенням ст.29 ЦК України.
Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).
Реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу, безперечно, обмежує його права власника по користуванню нерухомим майном, оскільки позивач вимушений самостійно нести витрати по утриманню житла і сплаті комунальних послуг.
Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, відсутність відповідачів в спірній квартирі разом з дитиною понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст. 7 вказаного закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цьому житловому будинку.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач в судовому засіданні не наполягає на стягненні з відповідачів понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідачів.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223,224, 294, 296 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 321, 391, 405 ЦК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Повний текст рішення виготовлений 29 травня 2017 року.
Суддя Н.В. Коваленко