Справа № 341/1574/16-ц
Провадження № 22-ц/779/382/2017
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Горблянський Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,, з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду від 16 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 24 січня 2011 року у розмірі 38 506,82 гривень.

Позов представник позивача обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 3700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення що відповідає строку дії картки. Відповідач ухиляється від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк». На 31 липня 2016 року заборгованість відповідача за договором складає 38 506, 82 гривень, з яких 3629, 20 гривень - заборгованість за кредитом; 29 417,77 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3 150,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 1809,85 гривень - штраф (процентна складова).

Рішенням Галицького районного суду від 16 січня 2017 року позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних відмог.

Апелянт вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не врахував, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки. Банк посилався на пункти Умов та Правил, згідно з якими позичальник надав свою згоду на встановлення за рішенням Банку будь-якого розміру кредитного ліміту. На момент складання заяви про отримання кредиту, кредитний ліміт становив 1000 гривень. В серпні 2012 року кредитний ліміт було збільшено Банком одноособово до 3700 гривень, однак жодного рішення Банку не було надано відповідачу.

Позивачем надано тільки розрахунок заборгованості, копію заяви позичальника та копію Умов та Правил надання кредиту. Будь-яких графіків повернення кредитних коштів не надано.

Апелянт зазначає, що порушене зобов'язання необхідно обчислювати з 25 січня 2012 року - дати закінчення дії кредитної картки.

Суд не звернув уваги, що ним було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно виписки відповідач користувався кредитними коштами з використанням кредитних карток. Позивачем не надано доказів на виконання якого саме кредитного договору та на яких умовах Банком відкрито кредитний рахунок, надані кошти, оформлено і видано відповідачу платіжні картки та по якому з договорів здійснено їх перевипуск. Як вбачається з виписки по рахунку відповідач користувався коштами з 24 січня 2011 року (останні чотири цифри картки - 1783), при цьому платежі з використанням вказаної картки відсутні за даними виписки по рахунку. З цієї платіжної картки відповідач кошти не отримував, щодо інших платіжних карток, позивач не довів, на підставі якого договору вони випускались і кому видавались.

Позивач посилається на кредитний договір, відповідно до якого кошти надавались зі сплатою 30% річних. Як свідчить виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, нарахування відсотків, а відповідно і розмір заборгованості визначався на інших умовах (2,5%, 2,9%, 3, 6% в місяць). Дані обставини не досліджувалися судом, що ставить під сумнів правильність нарахування боргу.

Крім того, позивачем не надано належних доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам'ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів, що у сукупності із Заявою, свідчить про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг.

Вважає, що Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника. До позову не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву. Крім того, Умови надруковані дрібним шрифтом, викладені російською мовою, яка не є рідною мовою відповідача, що ставить під сумнів надання тексту Умов відповідачу для ознайомлення, а також розуміння Умов відповідачем.

За даними виписки по рахунку заборгованість по кредитному договору станом на 14 грудня 2016 року становить 48118, 72 гривень, однак позивачем не надано доказів, що вказана заборгованість виникла саме по кредитному договору від 24 січня 2011 року і саме цей договір є підставою позову, так як видача грошових коштів відповідачу почала здійснюватись після закінчення терміну дій картки - з 24 травня 2012 року.

Крім того, позивачем не надано доказів отримання відповідачем грошових коштів. Якщо гроші було перераховано на кредитну картку, то позивач повинен надати підписаний відповідачем документ, який свідчить про отримання кредитних карток на руки відповідачу.

З виписки вбачається, що залишок кредиту щомісяця збільшується на суму нарахованих відсотків, комісії та штрафів. Таким чином 30% річних нараховуються не на тіло кредиту, а на сукупну заборгованість, що стало наслідком безпідставного нарахування великої суми боргу та що суперечить вимогам ст. 1054, 1055 ЦК України. Навіть якщо припустити наявність боргу за кредитом у розмірі 3629, 20 гривень, то 30% річних становитиме з 24 травня 2012 року (отримання частини коштів) до 31 липня 2016 року (строк нарахування боргу позивачем), а це 4 роки і 2 місяці (3629,2х30%/12)х50 місяців=4536, 5 гривень.

З моменту закінчення терміну дії картки - 24 січня 2012 року до моменту звернення Банку з позовом - вересень 2016 року (позов не містить інформації щодо дати звернення до суду) встановлений законом загальний трирічний строк позовної давності сплив.Тому, позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, який закінчився 24 січня 2015 року. Те, що апелянт поповнив картковий рахунок (0775) коштами на суму 300 гривень у відділенні Банку по вул. Січових Стрільців, 15 в м. Івано-Франківську, не відповідає дійсності та спростовується випискою.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника позивача, яка вимоги скарги заперечила, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що докази в матеріалах справи підтверджують наявність заборгованості за договором про надання банківських послуг у зазначеному розмірі.

Однак колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, про доведеність представником позивача розміру кредитної заборгованості відповідача за умовами угоди , у тому числі і розміру нарахованої заборгованості за відсотками у сумі 29417,77 гривень, зроблено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що на підставі Анкети-Заяви від 24. 01. 2011 року а.с. 170 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» відповідач ОСОБА_4 став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до кредитного договору б/н від 24 січня 2011 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 3700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В Умовах та Правилах надання банківських послуг викладено детальний опис всіх умов, які є істотними для договорів про надання банківських послуг, зокрема і договорів кредитування (а.с. 8-31).

Таким чином, згода відповідача на те, що Умови та правила надання банківських послуг є частиною укладеного між ним і банком кредитного договору, свідчить про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України, а підписання ОСОБА_4 анкети - заяви підтверджує укладення договору.

Підписуючи анкету - заяву відповідач виявив бажання оформити на своє ім'я кредитну картку «Універсальна», таким чином, набув статусу клієнта банку - споживача банківських послуг, та отримав можливість користуватися відкритими банком картковими рахунками.

Згідно наявної у справі виписки ПАТ КБ «ПриватБанк», за договором про надання банківських послуг від 24 січня 2011 було оформлено і видано три картки (а.с. 100-106).

Відповідно до пунктів 1.1.7.12 та 2.1.1.2.11 Умови та правила надання банківських послуг про зміст яких як зазначив відповідач у заяві-анкеті він був ознайомлений, договір діє протягом 12 місяців з часу підписання. Карта діє до останнього дня місяця указаного на лицевій стороні картки включно.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

За обставинами даної справи, останній день дії картки 24. 01. 2012 року, тому з 25. 01. 2012 року необхідно рахувати початок строку позовної давності, який закінчується 25. 01. 215 року.

Представник відповідача у запереченні на позов від 02. 12. 2016 року посилається на пропуск строку позовної давності і у зв»язку з цим вважає, що ця обставина є підставою для відмови у задоволенні позову.

Однак судом першої інстанції було правильно встановлено, що останній платіж для погашення заборгованості за договором було здійснено відповідачем по платіжній картці НОМЕР_1 04 грудня 2013 року на суму 300 гривень. Всього відповідачем протягом 2013 року вносились 4 платежі для погашення заборгованості, які зараховувались для погашення тіла кредиту та відсотків, тому враховуючи переривання строку позовної давності, який обчислюється спочатку, надіслання позивачем позову поштою 28. 07. 2016 року не можна вважати пропуском позовної давності.

Колегія суддів вважає необґрунтованими заперечення відповідача, що фактично він 04 грудня 2013 року суму 300 гривень для погашення кредитної заборгованості не вносив.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ст. 26.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, врахував, що Банк, згідно п.1.1.3.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг, має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків ОСОБА_4. на погашення його кредитної заборгованості і третіх осіб, по кредитах, по яким він є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у нього у вигляді невиконаних зобов'язань перед банком, та дійшов правильного висновку про те, що Банк здійснив договірне списання грошових коштів з карткового рахунку позивача на погашення кредитної заборгованості у відповідності до вимог закону.

Отже, відповідач згідно умов договору, на які він погодився, надав Банку право списувати кошти з усіх його поточних рахунків при настанні строків платежів, що і здійснювалось банком 26 червня 2012 року, 25 липня 2012 року, 02 серпня 2012 року, 25 вересня 2012 року, 27 листопада 2012 року, 03 січня 2013 року, 04 березня 2013 року, 02 липня 2013 року, 04 грудня, 2013 року в межах сум заборгованості та з дотриманням вимог чинного законодавства.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення пені позовна давність застосовується в один рік.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду позивач звернувся поштою 28. 07. 2016 року.

В позовній заяві Банком ставиться питання про стягнення пені за ввесь період,однак річний строк для стягнення пені становить з 30 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року (в межах позовних вимог) та становить 1100 гривень враховуючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до розрахунку заборгованості, поданого позивачем на

а.с. 4, зазначено, несплачені проценти на поточну заборгованість 79,32 гривні, несплачені проценти на прострочену заборгованість 29338,45 гривень, а загальну заборгованість за процентами, включивши поточну заборгованість та прострочену заборгованість, позивачем визначено в сумі 29417,77 гривень.

Колегія суддів вважає, що визначена позивачем заборгованість за процентами, включаючи поточну заборгованість та прострочену заборгованість не відповідає вимогам закону та укладеному між сторонами договору.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України . Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

До укладеного договору позивачем на а.с. 168 подано справку про умови кредитування з використанням платіжної картки, яка підписана позичальником і згідно з її змісту він взяв на себе перелічені обов'язки щодо сплати відсотків, штрафів та пені. Сторонами договору встановлено, що базова процентна ставка на залишок непростроченої заборгованості становить 2,5%, ставка декілька разів збільшувалась, що також встановлено умовами договору. Іншого виду сплати відсотків, зокрема за прострочену заборгованість сторонами не встановлено, зобов'язання позичальник на себе про сплату відсотків за прострочену заборгованість не брав і не розписувався про умови їх нарахування та сплату.

Відповідно до Умов і правил надання банківських послуг пунктом 2.1.1.12.6 встановлено, що проценти за користування кредитом встановлюються в розмірі визначеному тарифами банку із розрахунку 360 календарних днів у році.

В судовому засідання апеляційного суду представник Банку жодним доказом не підтвердив порядок нарахування, умови чи методику нарахування процентів за прострочену заборгованість.

За таких умов, навіть при наявності простроченої заборгованості відсутні законні підстави для стягнення нарахованих Банком процентів за таку заборгованість в сумі 29338,45 гривень.

Відповідно до розрахунку Банку ( розділ нараховані на поточну заборгованість за кредитом проценти), розмір процентів за користування кредитом встановлених умовами договору визначений в сумі 3652, 70 гривень , який і повинен бути стягнутий.

Тому, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 24 січня 2011 року нараховану на 31. 07. 2016 року у розмірі 3629,20 гривень заборгованості за кредитом, 3652,70 гривень процентів нарахованих на поточну заборгованість, 1100 гривень заборгованості за пенею, 500 гривень штрафу (фіксована частина), 416 гривень штрафу ( процентна складова), а всього стягнути 9297,90 гривень.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 16 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення 38506,82 гривень заборгованості за кредитним договором задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», що знаходиться у місті Дніпропетровську по вулиці Набережна Перемоги 50, податковий код юридичної особи згідно з заборгованість за кредитним договором №б/н від 24 січня 2011 року нараховану на 31. 07. 2016 року у розмірі 3629,20 гривень заборгованості за кредитом, 3652,70 гривень процентів нарахованих на поточну заборгованість, 1100 гривень заборгованості за пенею, 500 гривень штрафу (фіксована частина), 416 гривень штрафу ( процентна складова), а всього стягнути 9297,90 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, на користь ПАТ КБ «Приват Банк» Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 1378 гривень судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді

Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк