Справа № 145/412/15-ц Провадження № 22-ц/772/1246/2017Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 39Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_6, за участю третьої особи приватного нотаріуса Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л.А. про визнання заповіту недійсним,-

за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_4 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулись до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_9. Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна.

17 вересня 2014 року позивачі особисто подали заяви про прийняття спадщини до Тиврівської державної нотаріальної контори, однак нотаріус Тиврівської державної нотаріальної контори Зданевич С.А. у лютому 2015 року відмовила в заведенні спадкової справи у зв'язку з тим, що 04 вересня 2014 року заведена спадкова справа №34-2014 приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Максименко Л.А. за заповітом складеного батьком на ОСОБА_6.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду, оскільки вважають, що правочин укладений батьком ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 не був вільним і не відповідав його внутрішній волі.

Просили суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6, посвідчений 10 липня 2014 року приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Максименко Любов Антонівною.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник позивачів ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 16 вересня 2014 року (т.1 а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 10 липня 2014 року склав заповіт, яким заповів усе належне його майно на користь ОСОБА_6, який посвідчено приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Максименко Любов Антонівною (т.1 а.с.7).

Мотивуючи свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги позивачі зазначають, що правочин, а саме заповіт укладений батьком ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 не був вільним і не відповідав його внутрішній волі, а тому слід визнати заповіт укладений 10 липня 2014 року недійсним.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що такі позовні вимоги є не обґрунтованими, а суд першої інстанції прийшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 передбачено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч.2 ст.1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта №12 від 03 листопада 2016 року, при житті, в тому числі і під час укладання заповіту від 10.07.2014 року ОСОБА_9 на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Під час укладання заповіту усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Даних про застосування медичних препаратів, які б могли вплинути на психічний стан ОСОБА_9 в післяопераційний період з 24.06.2014 року на момент підписання заповіту від 10.07.2014 року в наданій медичній документації немає (т.2 а.с.8-14).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, оскільки як встановлено висновком судово-психіатричного експерта №12 від 03 листопада 2016 року, ОСОБА_9 на час укладення заповіту від 10.07.2014 року на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, тобто укладений правочин відповідав його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Крім того, заповіт від імені ОСОБА_9 був посвідчений як односторонній правочин і містить одностороннє особисте розпорядження спадкодавця на випадок своєї смерті стосовно передачі його майна на користь певної особи, а саме на користь ОСОБА_6 Таким чином, відмінність спадкування за заповітом від спадкування за законом полягає в тому, що призначення спадкоємців і порядок розподілу майна між ними залежить виключно від волі заповідача.

Зокрема, як вбачається з оспорюваного заповіту, нотаріус Максименко Л.А. перед укладенням заповіту переконалася, що ОСОБА_9 перебуває при здоровому розумі та ясній пам»яті, тобто є дієздатним, усвідомлює свої дії, діючи добровільно та з чинним законодавством ознайомлений, а ОСОБА_9 текст заповіту прочитав особисто в голос, зміст та умови відповідають його дійсним намірам, а також відповідно поставив свій підпис, тобто зазначені обставини також підтверджують, що ОСОБА_9 діяв вільно від власного імені, за власним бажанням, а не під чиїмось тиском, примусом або не з власної волі.

Також, безпідставні доводи апеляційної скарги в тому, що оспорюваний заповіт був складений за місцем проживання ОСОБА_9, оскільки з даного заповіту вбачається, що його складено та підписано заповідачем в 12 год. 35 хв. У двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л.А., за адресою: м. Гнівань, вул.. Леніна, 54, інших доказів які б підтверджували укладення заповіту не за робочим місцем приватного нотаріуса суду не надано.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.