АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 629/3961/16-ц Головуючий суддя І інстанції Смірнова Н. А.
Провадження № 22-ц/790/1851/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, пов'язані із застосуванням Закону України "Про захист прав споживачів"
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» в особі представника Рибака Євгена Володимировича на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, посилаючись на те, що 24 вересня 2016 року він уклав з відповідачем по справі договір фінансового лізингу № 1273, згідно умов якого відповідач зобов'язався придбати у власність позивача предмет лізингу у вигляді транспортного засобу «ЗАЗ Forza» та передати його у користування позивача, а він зобов'язується сплачувати за користування предметом лізингу періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 333,97 доларів США щомісяця. Так, на виконання умов договору позивач сплатив 65000 гривень авансового платежу, але відповідач відмовляється передавати предмет лізингу, посилаючись на те, що предмет договору буде переданий протягом строку, який становить не більше 30 днів з моменту оплати комісії за організацію Угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Так, спірний договір встановлює жорстку односторонню відповідальність, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього даний договір повинен був бути посвідчений нотаріально, що не було зроблено. В зв'язку з чим просить визнати вищевказаний договір, укладений між ним та відповідачем по справі недійсним, стягнувши з відповідача на його користь 65000 гривень та 3000 гривень витрати, понесені на правову допомогу.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів - задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 1273 від 24 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «Авто Лайф». Стягнуто з ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_4 комісію за організацію угоди та авансовий платіж за договором фінансового лізингу № 1273 від 24 вересня 2016 року у розмірі 65000 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» в особі представника Рибака Є.В в апеляційній скарзі просять вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі; стягнути з позивача судові витрати; справу розглядати за відсутності представника відповідача.

В обґрунтування скарги зазначили, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального, зокрема, всупереч ст. 806 ЦК надана перевага ст. 799 ЦК замість ст. 6 Спеціального закону; всупереч ст. 2, 3 Закону України «Про регулювання ринку фінансових послуг» надана перевага загальному закону, а не спеціальному; всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» суд сплутав продавця товарів з надавачем послуг; здійснено невірний правовий аналіз договору. Зокрема вказали, що лізингова компанія, що здійснює індивідуальний лізинг, має право це здійснювати без ліцензії, до моменту затвердження лізингових умов КМУ. Зазначили, що судом безпідставно встановлена необхідність нотаріального посвідчення договору лізингу. Вказали, що судом невірно застосовані правові висновки ВСУ.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, за відсутності всіх учасників судового засідання, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 вересня 2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 1273, згідно якого відповідач зобов'язується придбати у власність предмет лізингу, а саме: транспортний засіб ЗАЗ Forsa та передати його у користування позивача в строк та на умовах цього Договору, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору і цього ж дня позивач сплатив відповідачу 65000 гривень, що підтверджується квитанцією № 78312650 від 24.09.2016 року, в якій вказано призначення платежу: згідно договору № 1273 від 24.09.2016 року.

Не зазначення в квитанції дійсного призначення платежу - "адміністративний платіж" дає підстави для висновку, що дії відповідача були нечесними та недобросовісними і вчинені умисно, щоб привабити клієнта та схилити його до укладання договору.

За умовами договору до отриманння в користуванння предмета лізингу, лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: комісія за організації угоди -10%, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу -3% від ціни предмета лізингу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що положення договору фінансового лізингу № 1273 від 24 вересня 2016 року не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін, порушують положення Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів", не відповідає законодавчо визначеній формі, закріпленій для даного виду договорів.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, аналіз змісту вказаного договору дійсно дає підстави для висновку, про виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачені договором таЗакону України «Про захист прав споживачів», звуження обов'язків лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг» положеннями Цивільного кодексу України, повне виключення відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, з одночасним розширення прав лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Суд також правильно, в контексті положень ч.ч. 5, 6 ст. 18 "Закону про захист прав споживаічів" про недійсність несправедливих положень договору оцінив зміст спірного договору та дійшов обгрунтованих висновків про наявність підстав для застосування цих положень закону, висновки суду з цього приводу наолежним чином вмотивовані і доводами скарги не спростовуються.

Окрім того, судом першої інстанції на виконання вимог ст. 360-7 ЦПК України була вірно застосована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, в якій закріплено, зокрема, що згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, як і фінансовий лізинг, що передбачено п. 5 ч. 1 ст. 1, п.п. 5, 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Посилання в доводах скарги на ст.ст. ст. 2, 3 Закону України «Про регулювання ринку фінансових послуг» є безпідставним, оскільки його норми не заперечують застосування норм ЦК України, на які послався суд першої інстанції на обгрунтування своїх висновків.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, а також відсутність нотаріального посвідчення є підставою для визнання його недійсним.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі викладеного, та відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу, та залишає оскаржуване рішення без змін .

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» в особі представника Рибака Євгена Володимировича відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -