Номер провадження 2/754/2544/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ "Альфа-Банк" звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.06.2008 року між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав відповідачці кредит у розмірі 90000, 00 доларів США строком до 06.06.2038 року, а відповідачка зобов"язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та у порядку, встановленими кредитним договором. Банк свої зобов"язання виконав у повному обсязі, надавши кредит. Крім того, в забезпечення виконання зобов"язань за Кредитним договором 06.06.2008 року між ПАТ "Сведбанк" та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого відповідач поручається за виконання відповідачкою зобов"язань, що виникли на підставі Основного договору. На адресу відповідачів Банком були надіслані вимоги про виконання зобов"язань за Договорами, але до цього часу вимоги виконано не було. На підставі викладеного Банк звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 1821935, 08 грн. та судові витрати по справі.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що він отримав від ПАТ "Дельта Банк" документи, що засвідчують права кредитора, а також не надано доказів оплати ціни продажу за Договором факторингу. На підставі викладеного представник відповідачки просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав пояснення представника відповідачки. Також представник пояснив, що останній платіж відповідачкою за Кредитним договором був здійснений у грудні 2014 року, з того часу жодних платежів на погашення боргу відповідачкою не здійснювалося. Саме з того часу почав відраховуватися шестимісячний строк пред"явлення Банком вимоги до поручителя. Але в установлений строк вимогу до поручителя пред"явлено не було, а тому підстав для стягнення боргу з поручителя немає. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представників відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.. 214 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

В судовому засіданні встановлено, що 06.06.2008 року між ПАТ "Сведбанк" та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір № 2627/0608/45-0187, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 90000, 00 доларів США на строк до 06.06.2038 року, а позичальник зобов"язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11, 4 % річних та виконати свої зобов"язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором.

Банк свої зобов"язання виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці грошові кошти у розмірі 90000, 00 доларів США.

Але в порушення умов Договору відповідачка ОСОБА_5 свої зобов"язання належним чином не виконала, у зв"язку з чим станом на 10.06.2015 року виникла заборгованість у розмірі 82258, 01 доларів США, що за курсом НБУ становить 1741344, 41 грн.

Крім того, 06.06.2008 року між ВАТ "Сведбанк" та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов"язується перед банком відповідати за виконання зобов"язань щодо повернення коштів, наданих Банком позичальнику у вигляді кредиту, згідно з кредитним договором.

Але відповідачем ОСОБА_2 зобов"язання за Договором поруки також виконані не були.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Також судом встановлено, що 25.05.2012 рок між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

15.06.2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги.

Відповідно до п. 2.1, 2.3 вказаного Договору Банк відступає Фактору (ПАТ "Альфа-Банк") права вимоги, а фактор зобов"язується сплатити за нього. Фактор набуває право вимоги залежно від отримання продавцем суми оплати за Договором.

У своїх позовних вимогах ПАТ "Альфа-Банк" просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором.

Що стосується позовних вимог про стягнення боргу з відповідачки ОСОБА_5, то слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 1077, 1078, 1081 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов"язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов"язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" придбання права вимоги на виконання зобов"язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг) розглядаються як кредитна операція.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитору переходять права первісного кредитора у зобов"язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов"язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема, договорів та інших правочинів.

За умовами кредитного договору Банк зобов"язується надати позичальнику грошові кошти у валюті - доларах США із строком виконання зобов"язань до 06.06.2038 року, тобто, вказаний обов"язок існував на момент укладення договорів факторингу.

Кредитним договором передбачено обов"язок відповідача по поверненню отриманих кредитних коштів у валюті договору, тобто у доларах США.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов"язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження факту отримання від ПАТ "Дельта Банк" документів, що засвідчують права кредитора за кредитним договором, інформацію, що є важливою для здійснення прав кредитора. Також не було підтверджено факт отримання кредитної справи позичальника (відповідача 1), зокрема, не підтверджено наявність у позивача касового документу про видачу відповідачці готівкових коштів у розмірі 90000, 00 доларів США, що підтверджується листами ПАТ "Альфа-Банк" від 11.07.2014 року та від 04.08.2014 року.

Крім того, позивачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що ПАТ "Альфа-Банк" здійснив оплату ціни продажу (у частині саме кредитних зобов"язань ОСОБА_1.), відповідно до Договору факторингу, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" від 15.06.2012 року, а також того, що Банк отримав документацію, що є підтвердження того, що позивач не набув право вимоги до боржника.

Таким чином, за змістом основних умов договору про відступлення прав вимоги від 15.06.2012 року цей правочин є договором факторингу.

Поняття договору факторингу визначено нормами ст.. 1077 ЦК України, відповідно до якої за таким договором (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов"язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов"язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Щодо укладення договору відступлення прав вимоги банківською установою, то слід зазначити наступне.

Нормами ст. 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт, що фактором у договорі факторингу може бути банк, або фінансова установа, а також фізична особа - суб"єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, а клієнтом у договорі факторингу може бути фізична, або юридична особа, яка є суб"єктом підприємницької діяльності.

За наведеними нормами права клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов"язання клієнта перед фактором, а банк має право укладати договір факторингу лише в якості фактора, але не клієнта.

Вимогами ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено вичерпний перелік банківських операцій, які банки мають право здійснювати на підставі їх банківських ліцензій, або за умови отримання письмового дозволу Національного банку України. Цим переліком такої банківської операції, як відступлення банком будь-якій особі свого права вимоги за укладеним ним кредитним договором не передбачено.

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, можна зробити висновок про те, що Договір відступлення права вимоги був вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки договір був укладений ПАТ "Дельта Банк", як клієнтом.

Крім того, укладенням даного правочину від 25.05.2012 року щодо купівлі-продажу права вимоги, а у подальшому і укладеним правочином від 15.06.2016 року щодо купівлі-продажу права вимоги були порушені права і особисті інтереси відповідачки ОСОБА_1, як споживача послуг ПАТ "Сведбанк", оскільки при прийнятті відповідачкою рішення щодо укладення з конкретним банком кредитного договору від 06.06.2008 року вона керувалася тим, що даний Банк мав у м. Києві відокремлений підрозділ, який створить і забезпечить зручні й комфортні умови для особистого спілкування посадовими особами та фахівцями цього банку при вирішенні усіх питань, пов"язаних як з укладенням, так і з виконанням цього договору.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього закону та пов"язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при надання послуги, від якої споживач не може відмовитися, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав"язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення боргу з відповідачки ОСОБА_1 немає.

Що стосується позовних вимог про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2, то судом встановлено наступне.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, ПАТ "Сведбанк", який є правонаступником ВАТ "Сведбанк", не було передано до ПАТ "Дельта Банк" право вимоги за Договором поруки від 06.06.2008 року, що підтверджується повідомленням про відступлення від 05.06.2013 року, з якого вбачається, що до ПАТ "Дельта Банк" перейшло право вимоги за кредитним договором та Договором іпотеки від 06.06.2008 року; договором поруки від 06.06.2008 року, який до вказаного вище переліку включений не був.

Таким чином, з наведеного вбачається, що ПАТ "Дельта Банк", не набувши право вимоги за Договором поруки від 06.06.2008 року, не міг його продати ПАТ "Альфа-Банк".

На підтвердження переходу права вимоги за Договором поруки від 06.06.2008 року від ПАТ "Сведбанк" до ПАТ "Дельта Банк" позивачем було надано суду ксерокопію виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року.

Але слід зазначити, що вказана ксерокопія не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не містить жодного підпису представників сторін та відтисків їх печаток. Крім того, вказана виписка виготовлена на номерному бланку, що використовуються нотаріусами для складання документів, але інформації про нотаріуса, його підпису та відтиску печатки на бланку немає.

Крім того, як вбачається з даної виписки, відповідно до п. 2.3 Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, права вимог переходять від продавця до покупця з моменту підписання ними акту приймання-передачі прав вимоги, обов"язок продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання-передачі права вимоги залежить від отримання продавцем певної суми загальної купівельної ціни у дату підписання.

Обов"язок первісного кредитора у зобов"язанні передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, встановлений і ч. 1 ст. 517 ЦК України.

Проте, у матеріалах справи відсутні відомості щодо підписання сторонами договору від 25.05.2012 року акт приймання-передачі прав вимоги, в тому числі і за Договором поруки від 06.06.2008 року.

Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ПАТ "Дельта Банк" сплатив первісному кредитору ПАТ "Сведбанк" за договором від 25.05.2012 року ціну купівлі, визначену договором, у тому числі за порукою ОСОБА_2

З наведеного вбачається, що позивачем не було доведено, що право вимоги за Договором поруки від 06.06.2008 року перейшло від ПАТ "Сведбанк" до ПАТ "Дельта Банк", що свідчить про відсутність права вимоги у позивача до відповідача за Договором поруки від 06.06.2008 року.

На підтвердження переходу права вимоги за Договором поруки від 06.06.2008 року від ПАТ "Дельта Банк" до позивача до суду було надано ксерокопію Договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року.

Але з даного письмового доказу вбачається, що право вимоги було передано лише за Кредитним договором від 06.06.2008 року, про що прямо зазначено у Додатку № 1.

З поданих позивачем до суду письмових доказів вбачається наявність підстав для припинення поруки.

Так, з письмових матеріалів справи вбачається, що останній платіж позичальником був здійснений двома частинами 24 та 31 грудня 2014 року у рахунок чергового платежу, який необхідно було сплатити 10.01.2015 року.

Наступний платіж позичальник повинна була сплатити у розмірі 884, 40 доларів США до 10.02.2015 року, але він сплачений не був, що свідчить про те, що заборгованість виникла вже з 11.02.2015 року.

Відповідно до п. 3.1.1 Кредитного договору, починаючи з 10.07.2008 року, позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 884, 40 доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця.

Пунктом 9.1 Кредитного договору визначено, що у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов"язань за цим Договором та/або умов договору іпотеки та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов"язаний виконати зазначені зобов"язання.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за Договором поруки Поручитель поручається перед Кредитором Боржника за виконання ним свого обов"язку. Поручитель відповідає перед Кредитором за порушення зобов"язань Боржником.

Згідно із ст. 554 ЦК України Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановлених договором поруки.

Частиною 1 статті 598 ЦК України визначено, що зобов"язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України); виконанням (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання не пред"явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов"язання не встановлений або встановлений моментом пред"явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред"явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року пред"явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред"явлення до нього позову. При цьому в разі пред"явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання.

Враховуючи те, що з 10.02.2015 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за щомісячними платежами, доказів направлення вимоги про дострокове погашення боргу поручителю надано не було, а позов пред"явлено лише 09.11.2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, договір поруки, укладений 06.06.2008 року, є припиненим.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.. 58-59 ЦПК України на підтвердження позовних вимог.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, Конституцією України, ст. 14, 192, 203, 215, 257, 267, 524, 525, 526, 527, 533, 572, 590, 591, 599, 629, 1054, 1056 ЦК України, Законом України "Про банки і банківську діяльність", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: