Справа № 466/6760/14 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/1032/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Шеремети Н.О.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Підприємства обєднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство» Львівського учбово-виробничого об»єднання Українського товариства сліпих, з участю третьої особи генерального директора ОСОБА_5 про визнання наказів по підприємству про зміну режиму неповного робочого часу неправомірними та їх скасування, визнання встановлених неробочих днів позивачці вимушеними прогулами, стягнення грошових коштів за період вимушеного прогулу, виплату грошових коштів за період затримки проведення розрахунку при звільненні та виплату грошових коштів за виконання обов»язків інспектора відділу кадрів,

ВСТАНОВИЛА:

23.09.2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до Підприємства обєднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство» Львівського учбово-виробничого обєднання Українського товариства сліпих про визнання наказів по підприємству про зміну режиму неповного робочого часу неправомірними за період з листопада 2010 р. до серпня 2014 р. та їх скасування, визнання встановлених неробочих днів позивачу вимушеними прогулами, стягнення грошових коштів за період вимушеного прогулу, виплату грошових коштів за період затримки проведення розрахунку при звільненні

В подальшому позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги (а.с.113-115,118-123,163,180-181,194-200) та остаточно звернулася з позовними вимогами до Підприємства обєднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство» Львівського учбово-виробничого обєднання Українського товариства сліпих, з участю третьої особи генерального директора ОСОБА_5 про визнання наказів по підприємству про зміну режиму неповного робочого часу неправомірними та їх скасування, визнання встановлених неробочих днів позивачу вимушеними прогулами, стягнення грошових коштів за період вимушеного прогулу, виплату грошових коштів за період затримки проведення розрахунку при звільненні та виплату грошових коштів за виконання обовязків інспектора відділу кадрів.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо правомірності наказів відповідача, якими змінювались істотні умови праці позивача, не встановив чи вказані зміни були наслідком змін в організації виробництва підприємства. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, а судом не досліджено чим підтверджується погіршення фінансового стану відповідача, відсутність обігових коштів, відсутність належного завантаження працівників роботою, не представлено жодного фінансового аналізу, який би вказував на необхідність оптимізації фінансових, трудових ресурсів. Також зазначає, що судом не було враховано, що усі оспорювані накази «Про режим неповного робочого часу на підприємстві» були видані з порушенням двохмісячного терміну повідомлення працівника про зміну істотних умов праці. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає. Судом установлено, що ОСОБА_2 з 15.10.2010 року працювала на підприємстві ПОГ ЛУВПЛ УВО УТОС на посаді секретаря керівника та по суміщенню виконувала обов»язки інспектора відділу кадрів. Наказом № 22-к від 18.08.2014 року ОСОБА_2 звільнена у зв»язку із скороченням штату та чисельності працівників за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.19 т.1).

Частиною 3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за цією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місці.

Відповідно до наказу № 59 від 01.11.2010 року «Про зміну істотних умов праці встановлення неповного робочого часу», з яким позивачка була ознайомлена, враховуючи результати господарської діяльності підприємства, у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці, пов»язаними з запровадженням законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати у 2011 році, з метою запобігання неплатоспроможності підприємства та уникнення простоїв, відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України на підприємстві з 04.01.2011 року по 30.06.2011 року було встановлено неповний робочий час (а.с.212 т.1). Аналогічні накази виносилися протягом 2011-2014р.р.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконними наказів по підприємству про зміну режиму робочого часу за період з листопада 2010 року по серпень 2014 року, районний суд вірно виходив з того, що зміни істотних умов праці, були обумовлені змінами в організації виробництва і праці, що було викликано відсутністю належного завантаження роботою та фінансовими труднощами підприємства, що стверджується показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та визнала позивачка.

Судом установлено, що позивачка не відмовилася від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, тому доводи апеляційної скарги про те, що вона не була ознайомлена із наказами про зміну істотних умов праці не обґрунтовані. Крім цього, як установлено судом, позивачка працювала на посаді секретаря керівника, а згідно з посадовою інструкцією секретар керівника повинен знати накази, постанови, розпорядження керівника підприємства (а.с.186-187 т.1).

Районний суд також прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення грошових коштів за виконання обов»язків інспектора відділу кадрів за період з 19.08.2014 року по 01.04.2016 року, оскільки після звільнення з роботи ОСОБА_2 було запропоновано роботу інспектора по кадрах з неповним робочим днем з окладом 0,25%, від чого вона відмовилася (а.с.213 т.1).

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення з роботи ОСОБА_2 18.08.2014 року їй були виплачені кошти в сумі 4366,94 грн. Залишок невиплачених коштів в день звільнення позивачки становив 2670,30 грн. Заробітна плата за червень 2014 року в сумі 1284,58 грн. їй була виплачена 22.09.2014 року, а за липень 2014 року в сумі 1385,72 грн. погашена 22.10.2014 року. Заборгованість на 23.10.2014 року перед ОСОБА_2 відсутня. Викладені обставини стверджуються довідкою відповідача № 39 від 16.12.2015 року (а.с.174 т.1).

Відповідно до роз»яснень, викладених у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом установлено, що відповідачем не проведено розрахунок з ОСОБА_2 у день звільнення, та затримка розрахунку при звільненні викликана відсутністю коштів у роботодавця, що не виключає його відповідальності.

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивачки слід стягнути середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.08.2014р. по 23.10.2014р. (47 днів), що становить 4364,28 згідно розрахунку наданого позивачкою, на заперечення якого відповідачем не надано жодних доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічно дане питання врегульовано і Законом України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці.

Положенням ст. 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Відповідно до п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, до об»єктів індексації не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

З огляду на викладене середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, індексації не підлягає.

За таких обставин, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнення слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення грошових коштів за час затримки проведення розрахунку при звільненні. Ухвалити нове рішення в цій частині позовних вимог.

Позов ОСОБА_2 до Підприємства об»єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство» Львівського учбово-виробничого об»єднання Українського товариства сліпих задовольнити частково.

Стягнути з Підприємства об»єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство» Львівського учбово-виробничого об»єднання Українського товариства сліпих на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4364,28 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: