Справа № 465/3877/16 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/1774/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» в користь ОСОБА_2 невиплачену зарплату в сумі 29 610 грн. 32 коп.

Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» судовий збір в дохід держави в сумі 1218 грн.

Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що накази про встановлення розміру мінімальної тарифної ставки ніким не оспорені та є чинними. Дані накази були доведені до відома всіх працівників, так як знаходились на дошці оголошень та діяли до видання наступного. Крім цього вказує, що позивачка пропустила строк на звернення до суду.Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 з 18.05.1998 року працювала у ЛМКП «Львівтеплоенерго». 01.09.2007р. переведена в Теплоелектроцентраль-1 розподілювачем робіт 3 розряду цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ-1, 21.11.2014р. переведена у Франківський район теплових мереж на посаду оператора теплового пункту 2 розряду. Згідно наказу № 414 від 25.06.2015р. звільнена у зв'язку із закінченням строку трудового договору, що стверджується трудовою книжкою (а.с. 8-11).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Згідно ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Як встановлено судом,за час праці позивачки , директором ЛМКП «Львівтеплоенерго» у 2010-2014рр. видано ряд наказів «Про зміну в оплаті праці працівників»,якими встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду .

Так, наказом № 186 від 21.07.2010р. встановлено з 01.07.2010р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 892,8 грн.,з розрахунку мінінімальної зарплати 744 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2010р.» мінімальна зарплата з 01.07.2010р.становила 888грн.

Відповідно до наказу № 150 від 23.04.2012р. встановлено з 01.05.2012р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1042,8 грн. При цьому, згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2012р.» мінімальна зарплата станом на 01.05.2012р. становила 1094 грн.

Відповідно до наказу № 170 від 29.04.2013р. встановлено з 01.05.2013р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1106,4 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2013р.» мінімальна зарплата станом на 01.05.2013р. становила 1147 грн.

Згідно наказу № 176 від 30.04.2014р. встановлено з 01.05.2014р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1152 грн.з розрахунку мінімальної зарплати 960 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014р.» мінімальна зарплата з 01.05.2014р. становила 1218грн.

Як вбачається з наказу № 264 від 27.06.2014р. встановлено з 01.07.2014р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1204,8 грн., .з розрахунку мінімальної зарплати 1004 грн., однак згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014р» мінімальна зарплата з 01.05.2014р.становила 1218грн.

Отже відповідач, власними внутрішніми наказами по підприємству, неправомірно зменшував встановлений Законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого, проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду.

При встановлених обставинах суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. А тому підставно стягнув заборгованість по заробітній платі за період з січня 2010 року по травень 2015 року в сумі 29 610 грн. 32 коп.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку звернення до суду встановленого у ст.233 КЗпП України не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Вказане зазначано і в рішенні Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1,2 Закону України «Про оплату праці».

Також колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Залізничного районного суду м. Львова (справа № 462/7893/13-ц) від 14 листопада 2013 року, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 вересня 2015 року (справа № 464/543/15), яке залишене в силі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, встановлено факт порушення відповідачем вимог законодавства про працю, зокрема в частині встановлення та нарахування заробітної плати своїм працівникам.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: