АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, зобов'язання вчинити певні дії, витребування виписок за рахунками та копій документів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася із вищевказаним позовом до суду, посилаючись на те, що з 2007 року є VIP-клієнтом «ПриватБанк», у зв'язку із укладанням депозитних, поточних, в тому числі карткових рахунків, відкритих у «ПриватБанк» в м. Севастополь АР Крим.

З 2012 року вона проживає в АДРЕСА_1, вона не має можливості відвідати своє місце проживання в м. Севастополь та користуватися належними їй коштами на вказаних рахунках.

У зв»язку з тим, що вона не отримувала від банку другий примірник договорів банківського вкладу та належної інформації про її рахунки, звернулася до відповідача з питанням надання їй зазначених документів.

У вересні 2015 року банк відмовив у надані зазначених документів, начебто через відсутність інформації і анексію Криму, відсутність документів у них самих, хоча до цього безперешкодно в Криму і за його межами вона користувалася картками банку, що видавалися для користування вкладами і рахунками до них.

На звернення до відповідача з проханням видати їй дублікат вказаних договорів та інформацію про рахунки або завірені їх копії, отримала відмову без пояснень, у результаті вищезазначеного немає можливості користуватися своїми рахунками і розпоряджатися наявними своїми коштами.

Вважає, вказане обмеження неправомірним, тому звернулася з заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконного обмеження її прав. Після проведення перевірки працівники банку повідомили, що всі їх дії вчинені правомірно.

Зазначає, що кошти наявні на вказаних рахунках належать саме їй і наполягає на обов'язку банку їх повернути.

Вважає, вказані дії банку протиправними і просила зобов'язати відповідача видати їй належним чином оформлені копії всіх договорів депозитного вкладу та договорів банківського рахунку, а також виписки з усіх рахунків про залишки коштів на її рахунках станом на 30 липня 2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.59-60).

В апеляційній скарзі ТОВ «Айсберг-Фіш» посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.101-104).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з вищевказаним позовом позивачкою на підтвердження позовних вимог щодо наявності залишків грошових коштів на рахунках, належних начеб то їй та її чоловіку, надані копії довідок Севастопольської філії ПриватБанк за 2012 року, ніяких інших доказів не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачкою документи, не можуть сприйматися як докази існування правовідносини, оскільки за формою не відповідають вимогам ст. 1059 ЦК України, а тому не є належним доказом укладення договорів банківського вкладу.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає нормам чинного законодавства та письмовим матеріалам справи, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони(вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з п. 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах: №6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року; № 6-96цс14 від 29 жовтня 2014 року; № 6-118цс14, від 26 березня 2014 року; №6-4813св14 від 26 березня 2014 року; №6-7667св14, які згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та в силу ст. 360-7 ЦПК України, яка є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи із положень ст. ст. 57-64 ЦПК України, належними письмовими доказами є будь-які документи, що містять фактичні дані, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому письмові докази подаються в оригіналі.

Доводи апеляційної скарги про наявність договірних відносин між сторонами, про що свідчать копії наданих довідок за 2012 рік, не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, тому що не спростовані у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи, доказів на підтвердження факту укладання між сторонами договору банківського вкладу, зокрема оригіналу заяви на оформлення вкладів, квитанції на підтвердження внесення до банку суми вкладу з необхідними реквізитами, ощадної книжки, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, та з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, доводи зазначені в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з'ясував обставини по справі, а наданим доказам не надав належної оцінки, не можуть прийматися колегією суддів до уваги, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров