Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1836/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Павелко І. Л.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

04.10.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Факторінгс» про визнання недійсними кредитного договору та договорів забезпечення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 липня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

27 серпня 2015 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в якому просили визнати недійсним кредитний договір № 0024/0728-N від 23 жовтня 2007 року та іпотечний договір від 23 жовтня 2007 року, укладені між Акціонерним комерційним банк «Форум» та ОСОБА_2, а також договір поруки від 23 жовтня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним банк «Форум» та ОСОБА_3

Позивачі посилалися на те, що кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема кредитування фізичної особи у іноземній валюті, доларах США, договір не містить детального розпису сукупної вартості кредиту і такий розпис не надавався банком позивачу, не узгоджено графік погашення заборгованості, банк не попередив позичальника про можливі валютні ризики, що суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Пунктом 3.2.6. кредитного договору передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за користування кредитними коштами у випадках, передбачених цим договором, але в договорі такі випадки не визначає. Пунктами 2.10, 3.3.3 кредитного договору на позичальника покладено обов'язок сплатити банку в день отримання кредиту кошти в розмірі 2 процента від суми кредиту (на незрозумілі цілі). Також, в п.2.8 зазначається черговість погашення вимог банку, де поряд з обов'язковими платежами вказано про погашення інших вимог банку. Такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Пункт 2.10 кредитного договору не містить відомостей про номер рахунку, відкритий з метою зарахування на нього коштів. Ненадання споживачу необхідної інформації для укладення кредитного договору свідчить про умисел банку на обман позичальника. Оспорюваний кредитний договір підлягає визнанню недійним з підстав передбачених ч. 1 ст. 203, ст. 215, ст. 230 ЦК України. Договори поруки та іпотеки є похідними від недійсного кредитного договору, який підлягає визнанню судом недійсним, що має наслідком визнання недійсними цих договорів також.

У зв'язку з укладенням 9 листопада 2016 року між ПАТ «Банк Форум» і ТОВ «ФК «Факторінгс» договору про відступлення права вимоги за кредитними договором № 0024/07/28-N від 23 жовтня 2007 року хвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2017 року (а.с. 198) до участі у справі залучено ТОВ «ФК «Факторінгс» в якості правонаступника ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку і просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його та ОСОБА_2 позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування свого клопотання відповідач вказав на невідповідність рішення суду вимогам ст. 213 ЦПК України. Зокрема, на його думку, суд не розглянув та не надав оцінку всім доводам позивачів. Суд також не врахував заяву відповідача про визнання позову.

Сторони повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (судових повісток), але в судове засідання не з'явилися, подали письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

При цьому відповідач у своїй письмовій заяві визнав обґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання та відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

23 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банк «Форум» (найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Банк Форум») і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0024/07/28-К від 23.10.2007 року.

На виконання умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит в ромірі 112000 доларів США строком до 22 жовтня 2032 року за умови сплати процентів у розмірі 12 % річних(п. 1.1. - 2.3. кредитного договору).

Суд встановив, що на час укладення оспорюваного кредитного договору Акціонерним комерційним банк «Форум» мав ліцензію НБУ № 62 від 31 січня 1994 року на право здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та п. 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 53) а також дозвіл НБУ № 62-3 від 10 червня 2005 року з додатком на здійснення операцій, визначених п. 1 - 4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 51, 52).

Суд також встановив, що в п. 7.2, 7.7. кредитного договору сторони підтвердили, що ними узгоджені умови кредитного договору, що відображає повне розуміння сторонами укладання договору. Крім того позичальник підтвердив, що умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ним отримано до укладення цього договору.

На підставі договору про відступлення права вимоги № 300-Ф від 9 листопада 2016 року ПАТ «Банк Форум»», як первісний кредитор, відступив Товариству з обмеженою Відповідальністю «ФК Факторінгс», новому кредитору, належні йому вимоги до ОСОБА_2, які виникли на підставі кредитного договору № 0024/07/28-К від 23 жовтня 2007 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті за наявності в банку відповідної ліцензії та дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Діючим законодавством не закріплений стабільний курс гривні до іноземних валют, а тому, укладаючи кредитний договір в доларах США та беручі на себе певні обов'язки погашенню кредиту, позичальник мав усвідомлювати, що курс національної валюти до долара США не є незмінним. Доводи позивачів, що невиконання банком умов про попереднє ознайомлення споживача з умовами кредитування спростовуються умовами кредитного договору. Позивачі не довели фактів обману з боку банку при укладенні кредитного договору. Встановивши такі обставини суд дійшов висновку, що підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, а відповідно відсутні підстави для визнання недійсними договорів забезпечення, як похідних від нього.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За нормами ст. 308 ЦПК України апеляційний судвідхиляє апеляційну скаргу і залишає рішеннябез змін, якщо визнає, що суд першої інстанціїухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Цивільне судочинство базується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності (ст. 10 11 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 31, ч. 1 ст. 174 ЦПК України відповідач має право визнавати позов повністю або частково.

Первісний відповідач, ПАТ «Банк Форум» заперечував проти позову (а. с. 41 - 42, 77 - 78).

Його правонаступник, ТОВ «ФК «Факторінгс», просив задовольнити позовні вимоги повністю (а. с. 204).

Проте визнання відповідачем позову не є для суду обов'язковим.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

ТОВ «ФК «Факторингс» подав суду письмову заяву про визнання позову без обґрунтування мотивів такого визнання.

Суд першої інстанції не вбачав підстав для її врахування при ухвалені рішення так, як визнання позову у даній справі суперечить закону, на який послався суд у своєму рішенні.

Місцевий суд хоча і не постановив з цього привод ухвалу, як того вимагає ч. 4 ст. 174 ЦПК України, проте правильно вирішив питання по суті.

Перевіряючи рішення місцевого суду, колегія суддів виходить з того, що однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України), яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаївділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено.

Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту.

На договори поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України (у редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Обґрунтовуючи вимоги про визнання кредитного договору недійсним, позивач ОСОБА_3 посилався на те, що всупереч нормі ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено заборону на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України, оспорюваний кредитний договір передбачає кредитування фізичної особи, споживача, у іноземній валюті - доларах США.

Проте, станом на 23 жовтня 2007 року ч. 2 ст. 11 вказаного Закону не містила положення про заборону здійснення споживчого кредитування у іноземній валюті.

Частину 2 статті 11 Закону було доповнено відповідним положенням Законом України від 22 вересня 2011 р. N 3795-VI, який, відповідно до пунктів 1, 2 його Прикінцевих положень набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки, на час укладення оспорюваного кредитного договору ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містила заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України, то посилання позивача ОСОБА_3 на обґрунтування своїх вимог на закон, якого не існувало, є безпідставним.

Крім того, згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Вирішуючи спір, суд установив наявність у АКБ «Форум» банківської ліцензії № 62 від 3 грудня 2001 року (а. с. 53) та дозволу НБУ № 62-3 від 10 червня 2005 року (а. с. 51) з додатком (а. с. 52) на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору з підставі його невідповідності вимогам валютного законодавства України. Цей висновок суду позивачем не оспорюється.

ОСОБА_3 також посилався на те, що кредитний договір не містить детального розпису сукупної вартості кредиту і такий розпис не надавався банком позивачу, не узгоджено графік погашення заборгованості, банк не попередив позичальника про можливі валютні ризики, що суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Згідно ч. 2 ст. 11 вказаного закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомитиспоживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженні постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, регулюють виконання банками положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд правильно встановив, що згідно п. 7.2. та 7.7. кредитного договору підписанням тексту цього договору позичальник ОСОБА_2 підтвердила отримання нею до укладення договору умов кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивачі в судовому процесу не заперечували та не спростовували зміст пунктів 7.2., 7.7. кредитного договору.

Крім того, згідно абз. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, діючій станом на 7 жовтня 2007 року) у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Вказані статті 15, 23 Закону передбачають такі види відповідальності: розірвання договору, відшкодування збитків, штраф.

Закон прямо не передбачає недійсність кредитного договору у випадку ненадання попередньо до укладення договору споживачу інформації щодо умов кредитування.

До того ж, як вже зазначалося вище, ОСОБА_2 в кредитному договорі підтвердила факт попереднього отримання нею передбаченої Законом інформації, а отже твердження позивача ОСОБА_3 про невиконання банком своїх зобов'язань перед споживачем, яким в спірних правовідносинах являється позичальник, та обман з боку баку (ст. 230 ЦК України) суд визнав безпідставними і відповідач у поданій апеляційній скарзі не оскаржував такий висновок суду.

Стосовно п. 2.10. та п. 3.3.3. кредитного договору, якими встановлено, що за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування позичальник в день отримання кредиту сплачує банку кошти в розмірі 2% від суми кредиту, то позивач шаповалов О.С. вважає такі умови договору несправедливими.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 вказаного Закону).

Однак умови п. 2.10., 3.3.3. оспорюваного кредитного договору не можна визнати такими, що підпадають під дію пунктів 1 - 4 ч. 5 ст. 11 Закону.

Підстав вважати такі умови несправедливими, в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд не вбачає.

Частина 4 ст. 11 Закону на час виникнення спірних правовідносин не містила заборон для кредитодавця встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Проте відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Передбачена п. 2.10. плата має одноразовий характер так, як сплачується лише в день надання кредиту і за вчинення банком дій на користь споживача - за надання коштів.

Пунктом 2.8. кредитного договору передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання зобов'язань позичальника по кредитному договору у повному обсязі, вимоги банку погашаються у наступній черговості: в першу чергу сплачуються прострочені проценти та комісії, в другу - прострочена заборгованість за кредитом, в третю - строкові проценти та комісії, в четверту - строкова заборгованість за кредитом, в п'яту - можливі неустойки, потім - інші вимоги банку.

Позивач стверджував про встановлення вказаним пунктом договору додаткових платежів на користь банку, встановлення яких заборонено законодавством.

Проте словосполучення «інші вимоги банку» не містить інформації про конкретні вимоги. Також це словосполучення не може тлумачитися, як будь-які (довільні, в тому числі неправомірні) вимоги.

У зв'язку з цим умови п. 2.8. кредитного договору не можна вважати такими, що суперечать принципу добросовісності та такими, що мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальнику.

Пунктом 3.2.6. кредитного договору передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за користування кредитними коштами, вказану у п. 1.3. договору, у випадках, передбачених цим договором.

ОСОБА_3 посилався на те, що договором не обумовлено обставини, які слугують підставою для односторонньої зміни розміру процентної ставки за користування кредитом, що, на його думку, є підставою для недійсності договору.

Проте відсутність домовленості між сторонами договору про підстави для зміни в односторонньому порядку процентної ставки утруднює реалізацію п. 3.2.6. договору, але не свідчить про його недійсність так, як це не свідчить про невідповідність договору 9або його частини) вимогам закону та не позбавляє сторони протягом строку дії договору вносити до нього зміни та доповнення.

Оскільки єдиною підставою для визнання договору поруки від 23жовтня 2007 року, укладеного між АКБ «Форум» і ОСОБА_3, останній вказував ймовірне визнання недійсним кредитного договору (ч. 2 ст. 548 ЦК України), але в задоволені цієї вимоги суд відмовив, суд першої інстанції дав належну оцінку цим обставинам та обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про визнання договору поруки недійсним.

Правильність рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки від 23 жовтня 2007 року, укладеного між АКБ «Форум» і ОСОБА_2, апеляційним судом не перевіряється так, як ОСОБА_3 не являвся стороною цього договору, предмет іпотеки йому не належить, а ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Факторінгс» не уповноважували його на оскарження рішення суду в цій частині.

Колегія суддів дійшла висновку, що при встановлені фактичних обставин справи судами першої інстанцій не було порушено норми процесуального права, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та закон, який застосовується до цих правовідносин, ухвалив судове рішення відповідно до закону.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: