Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Євтушенко О.І., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, вселення і визначення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, вселення і визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позову зазначав, що з 06 вересня 2002 року по 23 вересня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період шлюбу подружжя отримало трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

На підставі розпорядження Фонду комунального майна Южненської міської ради № 4399 від 22 грудня 2006 року вказана квартира приватизована та передана у спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по 1/3 частині кожній.

Також зазначав, що з серпня 2012 року між сторонами почалися конфлікти з приводу користування квартирою, а в грудні 2013 року ОСОБА_5 змінила замки в квартирі, в якій позивач проживав та був зареєстрований з 2003 року.

В зв'язку з викладеним та посилаючись на те, що іншого житла в нього не має, просив суд зобов'язати відповідачів не перешкоджати йому в користуванні оспорюваною квартирою; вселити його в зазначену квартиру; встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши йому для проживання кімнату жилою площею 9,76 кв. м;залишити вспільному користуванні сторін кухню площею 10,18 кв. м, коридор площею 10,91 кв. м, ванну кімнату площею 2,72 кв. м, вбиральню площею 1,26 кв. м.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що їй та донькам на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_4хоча й був зареєстрований в оспорюваній квартирі з травня 2003 року, однак добровільно з грудня 2013 року переїхав проживати з новою сім'єю на нове місце проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Вважаючи, що ОСОБА_4втратив право користування жилим приміщенням, у зв'язку з не проживанням більше шести місяців через вибуття на постійне проживання до іншого житлового приміщення, просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 30 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_4 в праві користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та вселено останнього в зазначену квартиру.

Встановлено порядок користування квартирою шляхом виділення ОСОБА_4 для проживання кімнату площею 9,76 кв. м.

Залишено в загальному користуванні ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 кухню площею 10,18 кв. м, коридор - 10,91 кв. м, ванну - 2,72 кв. м, вбиральню - 1,26 кв.м.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року рішення Южного міського суду Одеської області від 30 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не перешкоджати ОСОБА_4 в праві користування оспорюваною квартирою.

В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_5,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2002 року по 23 вересня 2013 року, від якого мають дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Квартира АДРЕСА_1 отримана ОСОБА_5на підставі ордера НОМЕР_1, виданого 17 квітня 2003 року виконкомом Южненської міської ради, на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Розпорядженням Фонду комунального майна Южненської міської ради № 4399 від 22 грудня 2006 року зазначена квартира приватизована та передана у спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по 1/3 частині кожній.

На підставі зазначеного розпорядження Фондом комунального майна Южненської міської ради 10 січня 2007 року ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яке 22 лютого 2007 року зареєстровано в Южненському МБТІ за НОМЕР_2.

ОСОБА_4 участі в приватизації вказаної квартири не брав, оскільки реалізував передбачене законом право на приватизацію в місті Біла Церква Київської області.

Спірна квартира має житлову площу 38,5 кв. м та складається з трьох жилих кімнат площею 17,18 кв. м, 11,56 кв. м та 9,76 кв. м.

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5про поділ майна подружжя, в якому крім іншого, просив суд визнати за ним право власності на 1/6 частину спірної квартири.

У грудні 2013 року ОСОБА_5звернулася до суду з зустрічним позовом із своїм варіантом поділу майна подружжя, де зазначила, що ОСОБА_4у порушення вимог закону, включено до маси майна, що підлягає поділу, 1/3 частину спірної квартири, яка належить їй на праві особистої приватної власності.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 06 травня 2014 року, яка сторонами не оскаржена, затверджена мирова угода між ОСОБА_4 та ОСОБА_5. відповідно до якої залишено у власності останньої 1/6 частину спірної квартири.

Після розлучення стосунки між сторонами погіршилися та в грудні 2013 року ОСОБА_5 замінила замки в оспорюваній квартирі, позбавивши ОСОБА_4права користування квартирою.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Нормою ч. 1 ст. 405 ЦК Українипередбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_4 ніколи не втрачав інтересу до спірної квартири, його тимчасова відсутність викликана поважними причинами, ОСОБА_5 та її представником не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 добровільно залишив спірну квартиру в грудні 2013 року та вибув на постійне місце проживання в інше жиле приміщення,суд апеляційної інстанції дійшов вірного й обґрунтованого висновку щодо вселення ОСОБА_4 до спірної квартири та зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 висновків суду не спростовують.

Наявність у ОСОБА_4 іншого приватизованого житла не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про вселення, оскільки він набув право користування на законних підставах й інтересу до спірної квартири як постійного місця проживання не втрачав. Не може бути підставою для задоволення касаційної скарги й довід про те, що він перестав бути членом сім'ї ОСОБА_5

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

О.І.Євтушенко

С.О. Карпенко