УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (далі ПАТ «Національний кредит», банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача повернути грошові кошти в сумі 1 925 625,74 грн, отримані за нікчемним договором.

Позов мотивовано тим, що 10 січня 2014 року між сторонами укладено договір банківського вкладу «Стандартний», відповідно до якого ОСОБА_6 передав, а ПАТ «Банк національний кредит» прийняв на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 10 000 000 грн з щомісячним нарахуванням процентів на суму вкладу в розмірі 17 % річних з правом дострокового розірвання договору зі сплатою відсотків у розмірі 2% річних. 5 червня 2015 року відповідач звернувся до позивача із заявою про дострокове розірвання договору та 5 червня 2015 року сторонами укладено договір про внесення змін № 1 до депозитного договору, відповідно до якого при достроковому розірванні договору проценти нараховуються та сплачуються у розмірі 12%.

Постановою Правління Національного банку України від 5 червня 2015 року № 358 ПАТ «Банк національний кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 5 червня 2015 року прийнято рішення № 114 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк національний кредит».

З 28 серпня 2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит». Під час перевірки договорів Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Банк національний кредит» був виявлений договір від 5 червня 2015 року про внесення змін № 1 до депозитного договору, укладений з позивачем, який є нікчемним. У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до якого вважаючи, укладений договір нікчемним на підставі ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», просив застосувати наслідки нікчемності правочину та зобов'язати відповідача повернути надмірно нараховані відсотки у сумі 1 925 625 грн 74 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на корить публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» кошти у розмірі 1 925 625,74 грн, одержані за договором про внесення змін № 1 від 5 червня 2015 року до договору № DF1433/2013-1 від 10 січня 2014 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Зобов'язано ОСОБА_6 повернути публічному акціонерному товариству «Банк національний кредит» грошові кошти в сумі 1 925 625,74 грн, одержані за договором про внесення змін №1 від 5 червня 2015 до договору № DF1433/2013-1 від 10 січня 2014 року.

Представник відповідача, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 4 грудня 2015 року позивачем засобами поштового зв'язку на адресу відповідача було направлено повідомлення про нікчемність договору від 5 червня 2015 року про внесення змін №1 до депозитного договору, який вручений відповідачу. Різниця між сумою процентів по вкладу, які були виплачені за договором від 5 червня 2015 року (за нікчемним правочином) та нарахованих процентів, які мали б нараховуватись за договором за звичайних умов, складає 1 925 625 грн. 74 коп.

Виходячи з нікчемності договору про внесення змін №1 до депозитного договору, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ "Банк національний кредит коштів у розмірі 1 925 625 грн. 74 коп.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками районного суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, вважаючи їх обґрунтованими.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову виходив з того, що з позовної заяви вбачається, що до ОСОБА_6 були пред'явлені вимоги про зобов'язання вчинити дії. Відповідно до прохальної частини позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_6 повернути ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти в сумі 1 925 625 грн 74 коп, одержані за договором про внесення змін №1 від 5 червня 2015 року до договору від 10 січня 2014 року. В ході розгляду справи позивачем не змінювався предмет позову, будь-які письмові заяви з цього приводу у матеріалах справи відсутні. Районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, однак, задовольняючи позовні вимоги про зобов'язання вчинити дії, вийшов за їх межі, оскільки вимога про стягнення суми заявлена не була.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 10 січня 2014 року між сторонами ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_8 укладено договір № ОТ 1433/2013-1 банківського вкладу «Стандартний», відповідно до якого ОСОБА_6 передав, а ПАТ «Банк національний кредит» прийняв на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 10 000 000 грн з щомісячним нарахуванням процентів на суму вкладу в розмірі 17 % річних з правом дострокового розірвання договору зі сплатою відсотків у розмірі 2% річних. Строк дії договору до 12 січня 2015 року, а відповідно до договору про внесення змін №2 від 12 січня 2015 року строк дії договору визначено до 12 січня 2016 року з нарахуванням відсотків у розмірі 12% річних (а.с.6-9).

5 червня 2015 року відповідач звернувся до позивача із заявою про дострокове розірвання договору (а.с. 11).

Крім того, 5 червня 2015 року між сторонами укладено договір про внесення змін №1 до депозитного договору, відповідно до якого при достроковому розірванні договору проценти нараховуються та сплачуються у розмірі 12% (а.с. 10).

Постановою Правління Національного банку України від 5 червня 2015 року № 358 ПАТ «Банк національний кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 5 червня 2015 року прийнято рішення №114 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк національний кредит» (а.с. 19-21).

З 28 серпня 2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» (а.с.22-24).

4 грудня 2015 року, позивач, засобами поштового зв'язку на адресу відповідача направив повідомлення про нікчемність договору від 5 червня 2015 року про внесення змін №1 до депозитного договору, який вручений відповідачу (а.с.43-45).

За розрахунком позивача, різниця між сумою процентів по вкладу, які були виплачені за договором від 5 червня 2015 року (за нікчемним правочином) та нарахованих процентів, які мали б нараховуватись за договором за звичайних умов, складає 1 925 625 грн 74 коп.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач фактично ставив питання про застосування нікчемності правочину шляхом зобов'язання відповідача повернути банку отримані за нікчемним договором кошти. Посилався на те, що укладений між сторонами договір є нікчемним на підставі ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Такий правочин не створює ніяких юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини)

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки усім доводам сторін та не встановили усіх обставин справи, зокрема не перевірили коли був укладений договір, чи повноважними посадовими особами ПАТ «Банк національний кредит», тобто особами які мали вчиняти правочини платоспроможного на той час банку, не надано оцінки тому факту, що процедуру виведення банку з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації розпочато лише з 8 червня 2015 року, тобто після укладення правочину, про застосування наслідків нікчемності якого ставиться питання.

Не перевірено доводів позивача щодо нікчемності правочину на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та заперечень відповідача з цього приводу і його посилань на необґрунтованість встановлення нікчемності такого правочину відповідно до ч. 3 ст. 38 цього Закону.

Судами не перевірено доказів, якими підтверджується, що відповідачу нараховувались проценти за ставкою більшою, ніж належало до нарахування, а також доказів, якими доведено факт нікчемності договору про внесення змін №1 від 5 червня 2015 року до договору від 10 січня 2014 року.

В ході розгляду справи відповідач посилався на те, що усі укладені між ним та банком договори базувались на вільному волевиявленні сторін та відповідали «Положенню про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року N 516. Укладаючи додаткову угоду №1 від 5 лютого 2015 року банк не відмовлявся від власних майнових вимог, оскільки фактично сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін, тому вказане не може вважатися безумовною підставою нікчемності правочину.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки вказаним доводам з посиланням на встановлені обставини та норми, якими ці доводи спростовуються.

Крім того, суд першої інстанції, стягуючи з відповідача кошти, одержані за договором, а суд апеляційної інстанції, зобов'язуючи повернути ці кошти банку, не перевірили, якими доказами підтверджується отримання відповідної суми відповідачем, оскільки останній посилався на відсутність таких документів. Не надано оцінки наданому банком розрахунку коштів, які, згідно вимог заявленого позову, підлягають поверненню.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Суди попередніх інстанцій доводів позивача не перевірили, не виконали вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надали мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом як першої, так і апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, ухвалені судом першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до місцевого суду на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська