Справа № 462/8803/14 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/1338/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представників апелянта - ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4, представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року у справі позовом ОСОБА_6 до Львівської міської ради, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Відділу Держгеокадастру у м. Львові про визнання незаконними та скасування ухвал Львівської міської ради, визнання недійсними договорів про оренду землі, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Львівська міська рада, Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції - про припинення права власності на майно у зв'язку із знищенням, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Відділу Держгеокадастру у м. Львові про визнання недійсними та скасування ухвал Львівської міської ради на зміну цільового призначення земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, визнання недійсним договору оренди землі від 02.07.2012року, визнання нечинним та скасування свідоцтва про право власності, зобов'язання вчинити дії. Із урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати незаконною та скасувати ухвали Львівської міської ради №2097 від 24.02.2005року та №2865 від 09.07.2009року в частині передачі в оренду ОСОБА_4 земельної ділянки на АДРЕСА_1; визнати недійсним договір оренди землі від 04.12.2009року, укладений між ОСОБА_4 та Львівською міською радою щодо земельної ділянки на АДРЕСА_1; визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №2057 від 27.12.2012року «Про надання згоди ОСОБА_4 на зміну цільового призначення земельної ділянки на надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки на АДРЕСА_1»; визнати недійсним договір оренди землі від 02.07.2012року №З-2037, укладений між ОСОБА_4 та Львівською міською радою щодо земельної ділянки на АДРЕСА_1; визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівською міської ради №703 від 14.07.2011року «Про продовження ОСОБА_4 терміну оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1»; визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівською міської ради №3267 від 10.04.2014року №3267 «Про затвердження ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність»; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності, видане 15.05.2014року ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0325 на АДРЕСА_1 у м. Львові, кадастровий номер НОМЕР_1 та стягнут понесені судові витрати.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що спірна земельна ділянка площею 0,0325га на АДРЕСА_1 у м. Львові фактично є присадибною ділянкою до будинку НОМЕР_2, який належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу будинку, укладеного між Львівською міською радою та ОСОБА_6 19.05.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №1823. Позивач посилається на рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих №876 від 01.07.1953 р., відповідно до якого за будинком НОМЕР_2 залишено в користуванні земельну ділянку площею 780,70 кв.м. на АДРЕСА_1). Позивач стверджує, що у зв'язку із набуттям права власності на будинок, набула також право користування земельною ділянкою на тих умовах і в тому обсязі, які були в попереднього землекористувача, а тому вважає незаконними ухвали Львівської міської ради, договори оренди та передачу у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки площею 325 кв.м.

Відповідач ОСОБА_4 подала зустрічний позов до ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Львівська міська рада, Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції про припинення права власності на майно у зв'язку із знищенням, який в подальшому уточнила, і з врахуванням уточнень просить визнати припиненим право власності на будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.2000р. у зв'язку із знищенням будинку та зобов'язати ОСОБА_6 зареєструвати припинення права власності на будинок АДРЕСА_1 у зв'язку із знищенням будинку.

В обґрунтування пред'явленого зустрічного позову ОСОБА_4 покликається на те, що придбаний ОСОБА_6 будинок вже на час придбання знаходився в аварійному стані, з нього відселено мешканців квартир, а на даний час від будинку тільки частково залишився цегляний фундамент, а стіни, перегородки, перекриття, підлога, вікна, двері є відсутніми, що підтверджує додана довідка ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

РішеннямЗалізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Львівської міської ради, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Відділу Держгеокадастру у м. Львові про визнання незаконними та скасування ухвал Львівської міської ради, визнання недійсними договорів про оренду землі, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Львівська міська рада, Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції - про припинення права власності на майно у зв'язку із знищенням - відмовлено.

Рішення Залізничного районного сулу м. Львова від 12 грудня 2016 року оскаржила представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що спірна земельна ділянка, площею 0,0325га по АДРЕСА_1 фактично є присадибною ділянкою до будинку НОМЕР_2, який належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу будинку, укладеного між Львівською міською радою та ОСОБА_6 19.05.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1823. При цьому позивач посилається на рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 876 від 01.07.1953 р., відповідно до якого за будинком НОМЕР_2 залишено в користуванні земельну ділянку площею 780,70 кв.м. на АДРЕСА_1). Стверджує, що у зв'язку із набуттям права власності на будинок, позивач набула також право користування земельною ділянкою на тих умовах і в тому обсязі, які були в попереднього землекористувача, а тому вважає незаконними ухвали Львівської міської ради, договори оренди та передачу у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки площею 325 кв.м.

Вважає, що оскільки позивач звернулася до суду із вимогами про скасування рішень ЛМР, якими порушено її речове право користувача спірної земельної ділянки в грудні 2014 року, відповідно нею не порушено строки позовної давності, а тому її порушене право підлягає судовому захисту.

Просить рішення Залізничного районного сулу м. Львова від 12 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Частиною 2 ст.13 Конституції України передбачено, що кожний громадянин має право користуватись природними об'єктами права власності народу згідно з законом. До таких об'єктів, серед іншого, відносяться і земельні ділянки.

Відповідно до ст.14 Конституції України землі є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Як передбачено ст.41 Конституції України, зокрема, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до вимог ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

В пункті 5 рішення №7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За змістом статей 78, 116 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.22 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 р. з наступними змінами і доповненнями) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Судом встановлено, що і підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 263 від 04.06.1992р. (т.1 а.с.36) затверджено списки мешканців, які проживають в аварійних будинках та будинках, що загрожують обвалом. Будинок АДРЕСА_1 включений до зазначеного переліку, мешканців квартири №1 (ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - відповідач) та квартири №2 (ОСОБА_9 та інші) відселено, розпорядженням №325 від 20.04.1993р. (т.1 а.с.38) ОСОБА_8 та ОСОБА_4 надано квартиру АДРЕСА_2

Земельна ділянка площею 325 кв.м., яка приватизована ОСОБА_4, попередньо перебувала у її та покійного чоловіка ОСОБА_8 (який помер 09.03.2006 р. т.2 а.с.54) фактичному користуванні, оформленому відповідно до встановлених законодавством процедур, а саме: відповідно до Ухвали Львівської міської ради №706 від 24.04.1997 р. (т.1 а.с.39) - надано в тимчасове користування ОСОБА_8 земельну ділянку площею 328 кв.м. (0,0328га) для ведення городництва терміном на 3 роки, за рахунок земельної ділянки, яка є у фактичному користуванні;

- постійною комісією землекористування, будівництва та архітектури Львіської міської ради (протокол засідання №74 від 13.03.2000р. (т.1 а.с.40) заслухано ОСОБА_8 та погоджено продовження тимчасового користування на 3 роки ділянкою для ведення городництва АДРЕСА_1

На підставі Ухвали Львівської міської ради №1211 від 27.09.2001р. (наказ №89 від 31.07.2001 р.) ОСОБА_8 надано спірну земельну ділянку в тимчасове користування (оренду) терміном на три роки для ведення городництва - договір №30901054 від 11.12.2001 р., який зареєстровано у книзі записів на право тимчасового користування землею.

На підставі Ухвали Львівської міської ради №2097 від 24.02.2005 року та Ухвали Львівської міської ради №2865 від 09.07.2009 року спірну земельну ділянку площею 0,0325 га (кадастровий номер НОМЕР_1) надано в оренду відповідачу ОСОБА_4 (у зв'язку із смертю чоловіка - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.) строком на 5 (п'ять) років (до 24.02.2010 р.) для городництва. Укладено договір оренди землі від 04.12.2009 р., який зареєстрований 04.12.2009р. в ЛМР за №3-1413 у книзі записів реєстрації договорів оренди землі 3-3.

Ухвалою Львівської міської ради №703 від 14.07.2011 р. продовжено відповідачу ОСОБА_4 на 5 років термін оренди земельної ділянки площею 0,0325 га на АДРЕСА_1 для ведення городництва.

Ухвалою Львівської міської ради №2057 від 27.12.2012р. надано згоду відповідачу ОСОБА_4 на зміну цільового призначення земельної ділянки площею 0,0325 га на АДРЕСА_1, яка надана їй в оренду для ведення городництва. Надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки (із ділянки для ведення городництва) у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку.

Встановлено й те, що виготовлений та погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по зміні цільового призначення у власність відповідачу ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, який затверджено Ухвалою Львівської міської ради №3267 від 10.04.2014 р. Надано відповідачу ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0,0325 га (кадастровий номер НОМЕР_1) на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.05.2014 р. та витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Станом на 19.05.2000 року - на дату купівлі позивачем по первісному позову будинку, земельна ділянка площею 0,0328га перебувала в належним чином оформленому користуванні ОСОБА_8 (покійного чоловіка відповідача ОСОБА_4.) для ведення городництва, не вилучалась на момент відчуження будинку із користування орендаря ОСОБА_8 Крім цього, придбаний ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_1 не знаходиться безпосередньо на спірній земельній ділянці.

Позивачем не доведено, що приватизована відповідачем ОСОБА_4 спірна земельна ділянка площею 0,0325 га була закріплена як присадибна чи на іншій правовій підставі за набутим ОСОБА_6 будинком АДРЕСА_1, чи в подальшому після переходу права власності на будинок надавалась у власність чи перебувала у користуванні позивача за первісним позовом - ОСОБА_6 Окрім того, останнім не надано доказів фактичного користування спірною земельною ділянкою (сплата земельного податку, згодження меж земельної ділянки тощо), чи прийняття будь-яких рішень уповноваженими органами про вилучення спірної земельної ділянки з користування ОСОБА_8 чи ОСОБА_4 Дані обставини не доведені позивачем і в суді апеляційної інстанції.

Крім цього, відповідно до довідки №40/01-14/845 від 04.06.2009р. (т.1 а.с.47) про правовий статус земельної ділянки земельна ділянка площею 0,0325 га за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, була передана ОСОБА_8 в тимчасове користування для ведення городництва.

Відповідь Львівського міського управління земельних ресурсів №1609/820 01-14 від 26.11.2001р. не є підтвердженням надання ОСОБА_6 земельної ділянки. Інших доказів, в тому числі оскарження бездіяльності чи незаконності рішень Львівської міської ради, не надано.

Як підтверджено матеріалами справи, позивачем по первісному позову придбано аварійний будинок, в непридатному для проживання стані, відповідно до п.2 договору купівлі-продажу від 19.05.2010р. - загальною площею 42,6 кв.м.: нежитловою площею 42,6 кв.м. та тамбур 4,2 кв.м. (без житлової площі).

Відповідно до наявних документів про відселення мешканців, зазначений будинок до відчуження був двоквартирним. Земельна ділянка нанесена в технічному паспорті довкола будинку (план земельної ділянки м1:500), наданому позивачем по первісному позову, не була оформлена як присадибна ділянка чи ділянка для обслуговування житлового будинку (ділянки довкола будинку позначено як городи).

Відповідно до ч.1 ст.22 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р. з наступними змінами і доповненнями) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідач ОСОБА_4 отримала у власність (в подальшому приватизувала) земельну ділянку, яка перебувала у її та покійного чоловіка користуванні, оформленому відповідними договорами оренди у встановленому законодавством порядку, прав позивача по первісному позову при цьому не порушено, так як на момент переходу права власності на будинок спірна земельна ділянка вже перебувала в оренді ОСОБА_8, з його користування не вилучалась, а отже права на неї не могли перейти до ОСОБА_6, як покупця будинку. Придбаний ОСОБА_6 будинок не розміщений безпосередньо на спірній земельній ділянці.

Відповідно до вимог ст.125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації; право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що Львівська міська рада при передачі спірної земельної ділянки в оренду та у власність не виходила за межі своєї компетенції, діяла в межах та в порядку, встановленому діючим на той час законодавством України, а відтак, відповідачу ОСОБА_4 правомірно передано спірну земельну ділянку у користування та в подальшому - у приватну власність.

Вирішуючи питання про визнання причин пропуску строку позовної давності стосовно окремих вимог позивача по первісному позові, суд вірно керувався приписами ст. 257 ЦК України, відповідно до яких загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як визначено п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі статтею 257 ЦК України у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Підставою для відмови у позові є сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі (ч.4. ст. 267 ЦК України). У судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_4 заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності щодо частини вимог по первісному позові.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, позивач по первісному позову була поінформована про передачу ОСОБА_8 та ОСОБА_4 земельної ділянки та існування ухвал Львівської міської ради про надання земельної ділянки в оренду, оскільки вже зверталася із позовом до Львівської міської ради, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин за участю третіх осіб: ОСОБА_4, Департаменту житлового господарства та інфраструктури про визнання недійсним п.97 Ухвали ЛМР №2097 від 24.02.2005р. та передачу у власність земельної ділянки (справа №2-253 2009р.). Позивач (ОСОБА_6.) у зазначеному процесі подала заяву про залишення позову без розгляду. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18.03.2009року по справі №2-523 2009р. /Т1 а.с.48/ позовну заяву залишено без розгляду.

Таким чином, оскільки позивачем по первісному позову не доведено поважності причин пропуску позовної давності, про застосування наслідків спливу позовної давності до яких заявлено представником відповідача ОСОБА_4, суд вірно вважав, що слід задовольнити таку заяву частково та у зв'язку із пропуском позовної давності у задоволенні первісного позову відмовити щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 04.12.2009 року, укладений між ОСОБА_4 та Львівською міською радою.

Окрім того, як випливає із листа Департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради №1609/820 01 - 14п від 22.01.2002 року позивач ОСОБА_6 була проінформована про необхідність отримати згоду іншого землекористувача (ОСОБА_8.) на вилучення у нього земельної ділянки площею 325 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із наступного.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. ч.2 ст.16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів. Із зустрічного позову не вбачається у чому саме полягає порушення прав позивача за зустрічним позовом.

Крім цього, згідно ч.2. ст.349 ЦК України у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Таким чином, незважаючи на фактичну відчутність (знищення) більшої частини будинку, з якого залишилися тільки фрагменти цегляного фундаменту, право на звернення із заявою про реєстрацію припинення права власності надано виключно власнику майна.

Відповідно не підлягає до задоволення позовна вимога про зобов'язання ОСОБА_6 зареєструвати припинення права власності на будинок АДРЕСА_1 у зв'язку із знищення, оскільки є похідною від вимогою про припинення права власності, у якій суд відмовив у задоволенні, а тому така є безпідставною.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку, що в задоволенні первісного і зустрічного позовів слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.