Справа № 168/140/17 Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О.Й.
Провадження № 22-ц/773/715/17 Категорія: 55 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Стрільчук В.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

представника відповідача Симонюк В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства "Хуторок" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 07 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 в даній справі задоволено частково.

Ухвалено стягнути з приватного підприємства ( далі ПТ) «Хуторок» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 11 731 (грн. 07 коп. (сума вказана без утримання податків й інших обов'язкових платежів).

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в частині відмовлених вимог, а саме розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в цій частині змінити та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повній мірі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції жодною із сторін не оскаржується.

Заслухавши представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судом першої інстанція встановлено, що 24.06.2016 р. позивач звільнений з роботи з посади продавця ПП «Хуторок»; в день звільнення позивача, всупереч ст. 116 КЗпП, з ним не було проведено повного розрахунку, розмір цієї суми сторони на момент звільнення оспорювали.

Позивач звертався з позовом до суду і заявляв вимоги про стягнення заробітної плати в сумі 5583,77 грн. та упущеної вигоди.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22.12.2016 р. частково задоволено позов. У вимогах про стягнення упущеної вигоди відмовлено, щодо стягнення заробітної плати задоволено частково: з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість з заробітної плати в сумі 4523,42 грн.

З матеріалів справи вбачається, що стягнуті рішенням суду кошти виплачені позивачу 20.01.2017 р.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст. 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

У разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (справа № 6-41цс15, від 13.03.2017 року № 6-259 цс17, від 27 квітня 2016 року в справі № 6-113цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, приймаючи до уваги розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, керуючись принципом справедливості та співмірності, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 11731,07 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення заробітної плати були задоволені рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22.12.2016 року частково, а саме стягнуто на його користь 4523, 42 грн., тобто в частині стягнення заробітної плати задоволено 81% позову.

За таких обставин суд підставно рахував розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи, що позивачем було заявлено сума до стягнення 14482,8 грн.*81%:100% =11731,07 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року у повному обсязі задоволено його вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі є безпідставними та спростовуються змістом даного рішення, яке наявне в матеріалах справи та у якому наведено детальний розрахунок заборгованості по заробітній платі, що стягується в користь ОСОБА_2 та який є відмінним від вимог, що заявлялись таким.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно, перевіривши доводи сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити, а рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 07 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді :