Провадження № 22-ц/780/3375/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 04.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 квітня 2017 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2 Мехака Ваняєвича, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у грудні 2016 року прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП "Київське лісове господарство" звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 вересня 2010 року затверджено проект землеустрою, передано власність ОСОБА_3 та змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,3453 га з ведення особистого селянського господарства на будівництво розважально-оздоровчого центру, СТО та мийки.

Після цього, управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі на підставі вищевказаного рішення Віто-Поштової сільської ради ОСОБА_3 31 грудня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №175897 з кадастровим номером: :01:002:0226, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 78.

09 лютого 2016 року ОСОБА_3 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_2

Прокурор вказував, що спірна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», що стверджується матеріалами лісовпорядкування.

На думку прокурора, передача у власність ОСОБА_3 земельної ділянки відбулася з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, всупереч вимогам ст.ст. ч.5 ст. 116 ЗК України без її вилучення у ДП «Київське лісове господарство».

Крім того, згідно ст.12, ч.120, ч.1ст. 122, ч.3 149 ЗК України, ст. 33 ЛК України, Віто-Поштова сільська рада не мала повноважень щодо вилучення, надання у власність та зміни цільового користування земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб.

21 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області із заявою про поділ земельної ділянки площею 0,3453 га ділянку з кадастровим номером: :01:002:0226 на дві земельні ділянки площами по 0,3353 га та 0,01 га.

30 листопада 2016 року державним реєстратором зареєстровано право власності ОСОБА_4 на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:002:5160 та :01:002:5161 площами по 0,3353 га та 0,01 га.

Посилаючись на зазначене та уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд визнати недійсним вказане рішення Віто-Поштової сільської ради від 30 вересня 2010 року; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та у постійне користування ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами:01:002:5160 та :01:002:5161 загальною площею 0,3453 га, що розташована в с. Віта Поштова Києво-Святошинського району, вартістю 345 196,41грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення суду з підстав його незаконності та необґрунтованості, порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що про наявні порушення вимог закону та необхідність їх захисту у судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016 році за результатами опрацювання інформації від різних органів державної влади, установ та організацій.

Крім того, судом відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності без визначення чи порушені оспорюваними рішеннями ради права осіб, в інтересах якої прокурором подано позов.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений ст. 257 ЦК України термін позовної давності на момент звернення позивача за цим позовом сплинув.

Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони ґрунтуються на обставинах, встановлених по справі та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 вересня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 та передано йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,3453 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

На підставі цього рішення, управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі ОСОБА_3 31 грудня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №175897 з кадастровим номером: :01:002:0226, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 78.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 лютого 2016 року за №128 ОСОБА_3 відчужив належну йому земельну ділянку на користь ОСОБА_2

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 09.02.2016 за індексним номером 28153714 зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, з кадастровим номером :01:002:0226.

Відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання ВО «Укрдержліспроект» від 26 серпня 2016 року та матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років Васильківського лісництва ДП «Київліс» вказана земельна ділянка розташована у виділі 12 кварталу 50 Васильківського лісництва і є земельною ділянкою лісового фонду, покрита лісовою рослинністю.

Ці обставини підтверджені матеріалами справи і сторонами не оспорюються.

Відповідно до приписів ч.5 ст. 116 ЗК України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 ЗК України та ст. 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані для потреб лісового господарства.

Згідно ст.8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади і місцевого самоврядування про надання земельних ділянок ; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Згідно з п.г ч. 3 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Встановлено, що передана у приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка відноситься до категорії земель лісогосподарського призначення, у встановленому законом порядку не вилучалася у законного користувача - ДП «Київлісгосп», цільове призначення землі з лісогосподарського на ведення особистого селянського господарства не змінювалось всупереч наведеного законодавства.

Крім того, оспорювані прокурором рішення прийняті Віта-Поштовою сільською радою із перевищенням повноважень.

Так, відповідно до ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 149 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських рад щодо вилучення земельних ділянок.

Відповідно до ст. 32 Лісового кодексу України, у редакції чинній станом на 2008 рік, виключно до повноважень районних державних адміністрацій у сфері лісових відносин на їх території здійснюється передача у власність, надання у постійне користування для несільськогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення.

Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені ст. 27 Лісового кодексу України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності.

Згідно ст. 12, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 122 та ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України , ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 33 Лісового кодексу України сільські ради взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.

Таким чином, спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 рішенням Віта-Поштовської сільської ради з перевищенням повноважень селищної ради щодо вилучення, припинення права користування або надання у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення державної форми власності, оскільки ці питання належали до компетенції органів виконавчої влади, а саме районної державної адміністрації.

З огляду на викладене, рішення Віто-Поштової сільської ради від 30 вересня 2010 року про передачу ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства та видачу йому державного акту на право власності на земельну ділянку суперечить вищевказаним вимогам закону. Оскільки рішення Віто-Поштової сільської ради про зміну цільового призначення земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на будівництво розважально-оздоровчого центру, СТО та мийки та видача на його підставі державного акту носять похідних характер від первісного рішення сільради від 30 вересня 2010 року, вони також суперечать вимогам закону.

Наведене свідчить про порушення права держави, яке підлягає судовому захисту, однак строки позовної давності, в межах якого особа може звернутись до суду за захистом свого права, сплинув на момент звернення прокурора до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у позові з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не зазначив про наявність чи відсутність порушеного права позивача на спірну земельну ділянку, колегія суддів знаходить слушними, оскільки рішення суду дійсно не містить таких висновків.

Разом з тим зазначена обставина, згідно з вимогами ч.2 ст. 308 ЦПК України, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань. При цьому колегія суддів виходить з того, що судом апеляційної інстанції встановлено наявність порушеного права, яке, однак, не підлягає захисту у звязку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що про наявні порушення вимог закону та необхідність їх захисту у судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016 році, колегія суддів не бере до уваги як доказ того, що прокурором не пропущено строк позовної давності. При цьому колегія суддів враховує правовий висновок Верховного суду України, сформований у постанові від 16 вересня 2015 року, згідно з яким норма п.4 ст. 268 ЦК України спрямована на захист власників та інших осіб, які мають речові права на майно, від неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування, отже, не може поширюватися на випадки звернення до суду прокурора з позовом в інтересах держави, а сплив позовної давності для зазначених спорів починається з дати, коли орган, в інтересах якого подано позов прокурором, дізнався про порушене право.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що органи, в інтересах яких предявлено позов - Кабінет Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство», довідались про порушення своїх прав у 2010 році, отже, звернення прокурора до суду у 2016 році відбулось з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмову у позові за наявності відповідної заяви відповідача.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суд з вказаним позовом у грудні 2016 року в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» ( а.с.1).

Відповідач ОСОБА_2 28 березня 2017 року, до винесення судом рішення, подав заяву про відмову у позові у звязку з пропуском строку позовної давності ( а.с. 107-111).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що Кабінет Міністрів України міг дізнатись про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави у власність ОСОБА_3, коли останньому 31 грудня 2010 року видано належним чином зареєстрований державний акт на право власності на спірну земельну ділянку Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області.

При цьому колегія суддів виходить з того, що стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-152 від 29 жовтня 2014 року, № 6-17 цс 17 від 22 лютого 2017 року.

Кабінет Міністрів України, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Таким чином, Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади, мав обєктивну можливість знати про видачу та належну державу реєстрацію Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області, як державним органом земельних ресурсів, державного акту, що посвідчував право приватної власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку ще у 2010 році та мав обєктивну можливість знати про порушення у звязку з цим права держави на спірну земельну ділянку.

За таких обставин, коли Кабінет Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство», в особі яких подано прокурором позов в інтересах держави, не довели той факт, що вони не могли дізнатися про порушення свого цивільного права, висновки суду першої інстанції про те, що при зверненні до суду у грудні 2016 року пропущено загальний трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

ОСОБА_6П