Єдиний унікальний номер 219/6749/17 Номер провадження 22-ц/775/1299/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1 Єдиний унікальний номер 219/6749/17
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/775/1299/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Папоян В.В.

суддів: Біляєвої О.М., Кішкіної І.В.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом на обґрунтування якого зазначав, що перебував з відповідачем у трудових відносинах. На умовах безстрокового трудового договору працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду і наказом № 1026 від 16 березня 2017 року був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України але вважає своє звільнення з таких підстав незаконним. У звязку з чим просив визнати незаконним припинення укладеного між сторонами трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити його на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду дільниці з ремонту електроустаткування аглодоменного виробництва черговий персонал з ремонту електроустаткування цех з ремонту устаткування аглодоменного переділу ПрАТ «ЄМЗ» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.03.2017 року по день винесення рішення.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема вважає, що судом не в повному обсязі були зясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи. Зазначає, що пропозиція відповідача зявитись до іншого населеного пункту для продовження роботи є нічим іншим, як переведення працівника на роботу в іншу місцевість, а неможливість здійснення контролю над виробництвом роботодавцем змінює істотно умови праці. Тому в даному випадку належить застосовувати норму п.6.ст.36 КЗпП України, яка передбачає звільнення працівника у разі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмови від продовження роботи в звязку із зміною істотних умов праці. Вважає помилковим застосування до спірних трудових правовідносин Цивільного кодексу України за аналогію закону та зазначає, що мовчання сторони не можна розцінювати як виявлення волі при укладенні чи розірванні трудового договору.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції помилково визнав доведеним факт втрати відповідачем контролю над виробничими потужностями та безпідставно прийняв до уваги висновок торгово-промислової палати, оскільки він не є сертифікатом, а є лише викладеною у письмовій формі думкою вчених правників.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Позивач та представник позивача у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, у тому числі поштовим повідомленням про отримання судової повістки. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП також укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9 (зі змінами та доповненнями) при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 03 жовтня 2014 року по 16.03.2017 року. ОСОБА_2 працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду дільниця з ремонту електроустаткування аглодоменного виробництва черговий персонал з ремонту електроустаткування цех з ремонту устаткування аглодоменного переділу, що підтверджується копією трудової книжки серії АХ №553163.

Відповідно до копії витягу з кримінального провадження №0000803, 27 березня 2017 року до ЧЧ Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області надійшов лист про те, що 15 березня 2017 року адміністративну будівлю ПрАТ «ЄМЗ» захопили невідомі особи, які представились представниками так званої «Донецької народної республіки», яка розташована за адресою: Донецька область, м. Єнакієве, пр. Металургів, 9. Правова кваліфікація даному злочину досудовим розслідуванням кваліфікована за ч. 1 ст. 341 КК України.

У звязку з втратою контролю з боку керівництва підприємства контролю за діяльністю ПрАТ «ЄМЗ» і виникненням загрози життю та здоровю працівників 15 березня 2017 року відповідачем було видано наказ № 1025 відповідно до якого працівникам, які зацікавлені у продовженні трудових відносин із відповідачем до 18.00 год. 16.03.2017 року запропоновано зявитися за юридичною адресою ПрАТ «ЄМЗ» (Донецька область м.Маріуполь, пр.Нахімова, 116а). Та зазначено, що у разі неприбуття працівника за вказаною адресою, або не виявлення бажання в письмовій формі на продовження трудових відносин, буде вважатися наданням з боку працівника згоди на розірвання трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України.

З вказаним наказом позивач був ознайомлений особисто шляхом отримання копії наказу на електронну пошту (персональну та загальну електронну адресу) та шляхом розміщення копії наказу № 1025 від 15 березня 2017 року на прохідних та столових цехів ПрАТ «ЄМЗ». Крім цього, інформація щодо змісту наказу № 1025 протягом 15 березня 2017 року неодноразово доводилася до відома необмеженого кола осіб через внутрішні радіо підприємства, що підтверджується відповідним актом. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються позивачем.

Позивач у встановлені наказом №1025 від 15.03.2017 року строки за юридичною адресою відповідача не з'явився, жодним іншим чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив.

Наказом №1026 від 16 березня 2017 року ОСОБА_2 був звільнений з вказаної посади з 16 березня 2017 року за згодою сторін згідно п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП України.

За таких обставин, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачем під час звільнення додержано норми законодавства, що регулює вивільнення працівника та відсутні підстави для поновлення позивача на роботі. У звязку з чим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та нормами діючого матеріального закону.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку звільнення працівника, оскільки припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, та пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Тобто звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Законодавством не передбачено обов'язкового оформлення письмового документа, що ініціює звільнення (заяви працівника або повідомлення роботодавця), тому ініціатива щодо звільнення може бути висловлена працівником або роботодавцем іншій стороні усно.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП, дата звільнення, про яку домовлялися сторони.

Працівник фіксує свою згоду шляхом поставлення свого підпису під час ознайомлення з наказом. Позивачем не спростовується, той факт, що ним було отримано відповідну пропозицію від роботодавця. У встановлені наказом №1025 від 15.03.2017 року строки за юридичною адресою відповідача не з'явився, жодним іншим чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив.

За таких обставин, судом першої інстанції було вірно встановлено, що мало місце волевиявлення позивача на припинення трудового договору за взаємною згодою в момент ознайомлення з наказом про звільнення. При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Оскільки трудовим законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, суд дійшов правильного висновку про те, що застосуванню підлягають і положення цивільного законодавства, а саме положення ст. 205 ЦК України відповідно до якої поведінкою особи може виражатися зовнішній вияв волі (волевиявлення) особи. Частина 2 цієї статті передбачає можливість укладення/зміни правочину у спрощеній формі. Якщо тільки законом для даного виду правочину не встановлена обов'язкова письмова форма, достатньо може бути і певної поведінки сторін. Це можуть бути дії або бездіяльність окремих осіб (в односторонніх правочинах) або узгоджені дії учасників дво або багатостороннього правочину (так звані «конклюдентні дії»).

Тобто мовчання (не виявлення позивачем відсутності згоди на припинення трудових відносин) визнається виявом волі укласти/змінити угоду у випадках, передбачених законодавством. Неприйняття відповідачем ніяких заходів щодо виявлення наміру продовжувати трудові правовідносини з підприємством та підписання наказу про звільнення свідчить саме про наявність волевиявлення відповідача на звільнення з зазначених підстав.

З огляду на вказане раніше, приймаючи до уваги ту обставину, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентні дії та мовчазна згода, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підприємство отримало з боку позивача мовчазну згоду на звільнення останнього з займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у незявленні за юридичною адресою відповідача та у ненаданні заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній території України.

Посилання позивача на те, що він не мав фізичної можливості протягом одного дня дістатися до місця, визначеного в наказі для працівників, що бажають продовжити трудові відносини з підприємством, тому не надавав згоди на звільнення, апеляційним судом не приймаються до уваги оскільки він мав можливість повідомити адміністрацію про відсутність згоди на звільнення у будь-якій інших спосіб, але не прийняв жодних заходів для повідомлення адміністрації підприємства про намір працювати на заводі, не телефонував, не звертався до безпосереднього керівника на підприємстві, не намагався зробити це пізніше. Цей факт підтверджується матеріалами справи та не спростовується позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення повинно було бути проведено за ініціативою роботодавця з підстав передбачених п.6 ст. 36 КЗпП України, а саме відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмови від продовження роботи в звязку із зміною істотних умов праці, апеляційним судом не приймається до уваги оскільки відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі позивач позовних вимог щодо зміні підстави звільнення не заявляв.

Інші позовні вимоги є похідними від вимог про визнання наказу про звільнення на роботі незаконним та поновлені на роботі. Оскільки судом відмовлено в задоволенні цих позовних вимог то і відсутні підстави для задоволення позову в іншій частині.

Доводи про те, що суд неправильно послався на висновок торгово-промислової палати як підтвердження настання обставин непереборної сили, так як підставою для звільнення від відповідальності за невиконання зобовязань є сертифікат торгово-промислової палати України, є безпідставними,оскільки при вирішенні спору щодо законності звільнення з роботи суд керувався вимогами діючого законодавства і висновок торгово-промислової палати не був підставою для відмови в позові в цій частині.

Решта доводів апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і обєктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.В. Папоян

Судді О.М. Біляєва

ОСОБА_4