РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року Запорізький районний суд Запорізької області

у складі : головуючого судді Яркіної С.В.

за участю секретаря Ігнатченко Ю.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення грошей в порядку компенсації шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення грошей в порядку компенсації шкоди, посилаючись на те, що 11.09.2016 року, о 19 годині 40 хвилин на перехресті вул. Червоної та вул. Партизанської в смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області сталась ДТП за участі транспортних засобів «ЗАЗ 1102», що належить позивачу ОСОБА_3 на праві приватної власності, реєстраційний номер №АР 6005 СТ, під керуванням ОСОБА_6 та «ВАЗ-21114», реєстраційний номер №АР 4419 ВХ під керуванням ОСОБА_4

Відповідно до постанови Запорізького районного суду Запорізької області від 11.10.2016р., ОСОБА_4 визнано винною в скоєнні вищезазначеного адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок ДТП позивачу була заподіяна матеріальна шкода в розмірі 14 903,52 грн, яку він просить стягнути на підставі вимог ст. 22 ЦК України. Окрім того просить стягнути судові витрати, які полягають в наданні йому правової допомоги на суму 3000 гривень, та судовий збір на його користь в розмірі 551,20 грн.

В звязку з тим, що збитки йому так відшкодовані і не були, позивач вимушений звернутися до суду.

В судове засідання зявився представник позивача, який пояснив, що 11.09.2016 року, о 19 годині 40 хвилин на перехресті вул. Червоної та вул. Партизанської в смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області сталась ДТП за участі транспортних засобів «ЗАЗ 1102», що належить позивачу ОСОБА_3 на праві приватної власності, реєстраційний номер №АР 6005 СТ, під керуванням ОСОБА_6 та «ВАЗ-21114», реєстраційний номер №АР 4419 ВХ під керуванням ОСОБА_4

Постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.10.2016р., ОСОБА_4 визнано винною в скоєнні вищезазначеного адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Дана постанова відповідачем не оскаржувалась та набрала законної сили.

В результаті зіткнення автомобіль, який належить позивачу на праві приватної власності отримав механічні пошкодження. Відповідно до висновку про вартість матеріальних збитків, який наданий позивачем, сума матеріальної шкоди становить 14 903, 52 грн., а саме: сума відновлюваного ремонту автомобіля в розмірі 14 403,52 грн. та витрати на проведення автотоварознавчого дослідження 500 грн. Вказана сума дорівнює ринковій вартості автомобіля на час скоєння ДТП. Оскільки на теперішній час автомобіль не відновлений, представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог в звязку з тим, що позов є необґрунтованим. На думку представника відповідача, докази, надані позивачем, протирічать матеріалам справи та між собою. Представник відповідача посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які обґрунтовують наявність конкретної шкоди позивачу та розмір цієї шкоди. Так, звіт про оцінку автомобіля не є висновком експерта, тому як експертиза не призначалася, а особа, яка склала цей висновок не є експертом та не попереджувалась про кримінальну відповідальність, тому не може вважатись письмовим доказом. Окрім того, даний висновок проводився без мети встановлення пошкоджень автомобіля саме після дорожньо-транспортної пригоди, тому зазначений звіт не містить жодних відомостей про ДТП, не пов'язаний з ДТП, та не містить перелік пошкоджень нанесених позивачу саме в результаті ДТП. Зазначений в звіті перелік ремонтних робіт та запчастин, що вимагають заміні не відповідає переліку пошкоджень, які вказані в схемі ДТП. Таким чином, на думку відповідача, поданий позивачем звіт про оцінку не підтверджує його позовні вимоги.

Представник відповідача посилається на те, що вина водія транспортного засобу (який належить позивачу) та відповідача в даному ДТП є обоюдною, а ОСОБА_5, яка керувала транспортним засобом, окрім порушення правил дорожнього руху, навіть не мала на той момент прав на керування транспортним засобом.

Представник відповідача заявила вимоги про передання транспортного засобу ОСОБА_4, в разі задоволення позову, посилаючись на те, що позивач просить стягнути з відповідача суму збитків, яка дорівнює ринковій вартості нового автомобіля, отже автомобіль є знищеним. В звязку з цим, відповідач при компенсації повної ринкової вартості транспортного засобу має право забрати собі знищений автомобіль в цілому.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ОСОБА_3 є власником автомобіля «ЗАЗ 1102», державний номерний знак АР 6005 СТ.

Відповідно по постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №; від 01.03.2013р., на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

До матеріалів справи надано копію страхового полісу відповідача, однак як зясовано в ході судового розгляду поліс не дійсний, і з 01.07.2015 року страхова компанія «МТСБУ» позбавлена права укладати договори страхування, у звязку з чим, позов заявлений до ОСОБА_4

Як вбачається з вимог ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку».

Як встановлено постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.10.2016р. по справі № 317/726/2016, яка набрала законної сили 22 жовтня 2016 р., 11.09.2016 року о 19 годині 40 хвилин, ОСОБА_4 керуючи транспортним засобом ВАЗ 21114, д/н НОМЕР_1, на перехресті вул. Червоної та вул. Партизанської в смт. Кушугум, Запорізького району Запорізької області, не витримала безпечну швидкість руху, не врахувала дорожню обстановку перед початком обгону, не впевнилась, що водій який рухався попереду по тій же самій полосі не подав сигналу про поворот, внаслідок чого, допустила зіткнення з автомобілем ЗАЗ 1102, д/ АР 6005 СТ, під керуванням водія ОСОБА_7. Внаслідок ДТП автомобілі отримали пошкодження, травмованих не було. В результаті зазначених дій відповідач порушила вимоги п.п. 12.1, 14.2 б, 12.6 ПДР України, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП України. Вина гр. ОСОБА_4 підтверджується постановою про притягнення її до адміністративної відповідальності.

У звязку з вищевикладеним, відповідачку притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. на користь держави.

Окрім того, судом встановлено, що постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_6 за ст. 124 КУпАП закрито у звязку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

За змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №256340, складеному 12.09.2016 р., ОСОБА_5, 11.09.2016 р., о 19 годині 40 хвилин в Запорізькому районі смт. Кушугум на перехресті вул. Червоної та Партизанської, керуючи транспортним засобом ЗАЗ, д/н НОМЕР_2, перед початком зміни напрямку не впевнилась в безпеці маневру, в результаті чого допустила зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, та після чого допустила зіткнення з кіоском, який стояв на узбіччі, чим допустила порушення ПДД. Постановами від 05.10.2016 року та від 05.12.2016 року адміністративний матеріал повертався для доопрацювання, в звязку з тим, що в протоколі було помилково зазначено невірне прізвище правопорушниці «Братухіна-Говтян», замість вірного - «Братухіна-Говтвян». В звязку із невиконанням вимог вищевказаних постанов, та закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_6 за ст. 124 КУпАП закрито без визначення вини у скоєному правопорушенні.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_6, судом встановлено, що ДТП сталося за участю обох сторін ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Даний факт не заперечується представником позивача.. Підтвердженням цього є пояснення ОСОБА_8 та ОСОБА_6, які містяться в справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_6 При дослідженні матеріалів даної адміністративної справи, судом встановлено, що в своїх поясненнях ОСОБА_5 зазначає обставини ДТП та свої анкетні дані, які співпадають з тими, що зазначені в протоколі, а саме: серія та номер паспорта, місце проживання та реєстрації, дата народження, марка та державний номер автомобіля. ОСОБА_5 була присутня при складанні протоколу, однак у звязку з тим, що співробітниками поліції при складанні протоколу було допущено помилку та невірно зазначено прізвище правопорушниці, а недоліки при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ході судового розгляду усунуті не були, провадження відносно неї закрито.

Окрім того, суд звертає увагу, що в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП зазначено, що другим учасником ДТП була ОСОБА_5

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в ДТП мало місце за участю двох водіїв, при цьому протоколи про порушення правил дорожнього руху були складені також на обох водіїв. Враховуючи те, що клопотань зі сторони відповідача про проведення автотехнічної експертизи не надходило, ніяких інших доказів суду надано не було, суд позбавлений можливості визначитись зі ступенем вини кожного з водіїв даної дорожньо-транспортної пригоди.

На підставі ст. 1188 Цивільного кодексу України «Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У звязку з тим, що частки залежно від обставин визначити неможливо, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає ? частина заподіяної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі пошкодженням речі, а також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що шкода спричинена позивачу підтверджується наданим звітом про оцінку майна №78 від 24.10.2016р., виконаним ОСОБА_9, що має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача. Вказаний звіт міститься в матеріалах справи (а.с. 6-10). Посилання відповідача на те, що зазначений звіт є неналежним доказом, суд до уваги не приймає, тому як інших доказів щодо розрахунку суми матеріальної шкоди суду надано не було і заяв про проведення експертної оцінки до суду також не надходило. Обовязкового проведення експертизи з питань визначення розміру заподіяної матеріальної шкоди закон не вимагає. Враховуючи те, що розмір заподіяної матеріальної шкоди позивачу відповідачем ніякими іншими доказами не спростована, суд приймає цей звіт як належний доказ.

Відповідно до постанови Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р., транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Доводи представника відповідача про те що автомобіль є знищеним та підлягає передачі ОСОБА_4, тому як витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу, суд не приймає до уваги, тому як транспортний засіб може бути технічно відновлений. Окрім того позивач не вважає його знищеним, наполягає на тому, що автомобіль може бути відновлений і в подальшому використовуватись за призначенням.

Що стосується відшкодування витрат, понесених позивачем на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

За ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних із розглядом справи належать витрати на правову допомогу.

У відповідності до п.47 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»

- Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/ 2013).

Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі 111 Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-У1 «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-У1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( статті 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-У1 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»

Так, Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-IY «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлений граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та зазначено, що розмір компенсації витрат не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також данні щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Позивачем надано документально підтверджені понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 3000,00 грн., а саме:

-надано суду Квитанцію до прибуткового касового ордеру б/н, з якої вбачається, що ОСОБА_3 сплачено адвокату ОСОБА_1 за надання правової допомоги 3000,00 грн.,

- надано договір про надання правової допомоги;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, тобто вказані витрати документально підтверджені і тому сума 3000,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 16, 60, 84, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.988, 1167, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року з послідуючими змінами « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди ", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошей в порядку компенсації шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5матеріальну шкоду в розмірі 7451,76 грн ( сім тисяч чотириста пятдесят одна грн 76 коп).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 275,61 грн (двісті сімдесят пять гривень коп).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 витрати на надання правової допомоги в сумі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 коп).

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції в 10 денний строк з дня його проголошення.

Суддя С.В. Яркіна