Справа № 522/6274/16-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2017 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі: судді Борисової С.П., при секретарі Каширній О.Г., за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих в наслідок вчинення кримінального правопорушення,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, вимоги якого були зменшені в ході судового розгляду (а.с. 30 32), та в якому просить суд, стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 30 720,00 гривень, яка складається з 16 000,00 гривень матеріальної шкоди, 1 440,00 гривень 3% відсотки річних, 13 280,00 гривень індекс інфляції за три роки. Крім того позивач просив стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 30 000,00 гривень. В поданому до суду позивач посилається на те, що 08 січня 2013 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої позивачу були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості. За результатами матеріалів ДТП було розпочато кримінальне провадження відносно відповідача ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України. 31 липня 2013 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області відповідач ОСОБА_2 був звільнений від кримінальної відповідальності у звязку із щирим каяттям, а кримінальне провадження відносно нього закрито. Згаданій ухвалі суду передувала домовленість між позивачем та відповідачем про відшкодування потерпілому завданої обвинуваченим шкоди, згідно умов якої ОСОБА_2 зобовязався відшкодувати ОСОБА_1 завдану шкоду у розмірі 6 000,00 доларів США, з яких 4 000,00 відшкодував, а на залишені 2 000,00 доларів США написав потерпілому розписку про відшкодування в подальшому 16 000,00 гривень, однак своєї обіцянки не виконав, що зумовило звернення позивача до суду. За переконанням та розрахунками позивача відповідач на його користь має сплатити 16 000,00 гривень, а також 3% відсотки річних та індекс інфляції за три роки. Моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що в наслідок протиправних дій ОСОБА_2 він потерпав душевні страждання, психологічний дискомфорт, емоційну напругу, дратівливість, переживав фізичні незручності.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав, що зазначені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та пояснив суду, що відшкодував позивачу завдану шкоду у повному обсязі, на підтвердження своїх доводів відповідач послався на ухвалу суду, якою його звільнено від кримінальної відповідальності, в якій зазначено про відшкодування завданої шкоди потерпілому, а також заяву самого потерпілого, яку останній подав до суду для звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності. Крім того, в поданих до суду запереченнях проти позову (а.с. 42 43) відповідач просив суд про застосування позовної давності до виниклих правовідносин.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з цивільного законодавства, пов'язані з обовязком винної особи відшкодувати завдану потерпілому шкоду, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним кодексом України.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що відповідно до ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 31 липня 2013 року відповідач ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності у звязку з щирим каяттям та примиренням з потерпілим на підставі ст.ст. 45, 46 КК України, а кримінальне провадження відносно нього за ч. 1 ст. 286 КК України було закрито (а.с. 10).

З цієї ж ухвали суду вбачається, що потерпілому ОСОБА_1 позивачу у наявній справі, від злочинних дій відповідача ОСОБА_2, які мали місце 08.01.2013 р., приблизно о 14:00 год., завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, зазначена норма закону встановлює преюдиційні обставини, від доказування яких звільняються сторони та інші особи, які беруть участь у справі.

При тлумаченні наведеної норми закону, суд приходить до висновку, що преюдиційність обставин ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. На думку суду, суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини, а об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

Таким чином, з ч. 1 ст. 44 КК України прямо випливає, що при звільненні особи від кримінальної відповідальності, слід вважати, що вона вчинила злочин, тобто винна у його вчиненні. Без наявності вини особи у вчиненні злочину, її неможна звільнити від кримінальної відповідальності, а якщо особа звільнена від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 44 КК України, то вона винна у вчиненні злочину.

Приймаючи до уваги положення ч. 8 ст. 8 ЦПК України про аналогію закону, а також вищенаведені обставини щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд вважає за необхідне застосувати у даному випадку дію ч. 4 ст. 61 ЦПК України щодо преюдиційності вищенаведеної ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 31.07.2013 р. про звільнення від кримінальної відповідальності відповідача ОСОБА_2 про цивільно-правові наслідки дій відповідача ОСОБА_2, з питань, чи мали місце його дії та чи вчинені вони саме ним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні знайшов свого підтвердження той факт, що шкода, яка завдана здоровю потерпілому ОСОБА_1, завдана саме з вини відповідача ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, виходячи з наведеної норми, відповідач ОСОБА_2 має відшкодувати майнову шкоду, яку завдав своїми неправомірними діями позивачу у справі ОСОБА_1 у звязку з тим, що його діями позивач був позбавлений його особистого нематеріального права здоров'я.

Відповідно до копії розписки від 30 квітня 2013 року, написання якої саме ним ОСОБА_2 визнав в ході судового розгляду, ОСОБА_2 зобовязався повернути ОСОБА_1 16 000,00 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП, яка сталася 08 січня 2013 року (а.с. 8).

В судовому ж засіданні відповідач стверджував, що повністю відшкодував потерпілому цю суму та в підтвердження своїх доводів послався на ухвалу суду, якою його звільнено від кримінальної відповідальності, в якій зазначено про відшкодування завданої шкоди потерпілому, а також заяву самого потерпілого, яку останній подав до суду для звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності (а.с. 44).

Разом із тим, позивач ОСОБА_1 на спростування доводів відповідача заявив про те, що зазначив у заяві про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності про те, що йому відшкодовано матеріальну шкоду з огляду на домовленість з ОСОБА_2, а також те, що ОСОБА_2 більшу суму завданої шкоди йому сплатив, тому він довірився та зазначив у заяві про відшкодування йому шкоди у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона у справі повинна доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які обґрунтовують вимоги сторони. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

В судовому засіданні відповідач не надав суду належних доказів того, що дійсно відшкодував потерпілому 16 000,00 гривень, які зобовязався сплатити відповідно до розписки від 30 квітня 2013 року. Суд також приходить до висновку про недоведеність доводів відповідача з огляду на те, що відповідно до розписки ОСОБА_2 зобовязався виплатити ОСОБА_1 16 000,00 гривень шляхом щомісячних платежів по 800,00 гривень, тому на день написання заяви потерпілим до суду про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності від 25.07.2013 року, грошові кошти, що зазначені у розписці та у порядку, що зазначений у ній, у повному обсязі сплачені не могли бути. Тому, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про те, що відповідач не довів суду обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, чим ОСОБА_2 не виконав свій обовязок, покладений ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь суми 3% відсотків річних та індексу інфляції за три роки, в цій частині позову слід відмовити.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням 3% річних та індексу інфляції, суд виходить із того, що законодавством України не передбачено можливості відшкодування шкоди з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції і, виплата таких сум не розповсюджується на виникли між сторонами відносини.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди слід звернути увагу на наступне.

Оскільки відповідач не надав суду доказів того, що шкода спричинена внаслідок дії непереборної сили чи умислу потерпілої особи, то він є відповідальним за спричинення матеріальної та моральної шкоди, як володілець джерела підвищеної небезпеки.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а також вимогами ч.3 ст.23 ЦК України, відповідно до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер дій, глибину душевних страждань позивача, час, який пройшов з моменту завдання шкоди, ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також керується принципами розумності і справедливості, і вважає, що з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 000,00 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він пережив внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_2 та у звязку з протиправною поведінкою відповідача, та повязана з моральними стражданнями та фізичним болем у звязку з отриманими травмами. Певний період часу позивач змушений був лікуватись, був поставлений у скрутне матеріальне становище, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт моральних страждань, понесених позивачем в звязку з неправомірними діями відповідача в розмірі зазначеному позивачем, цей розмір позивачем не був доведений в судовому засіданні, тому в цій частині його позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Заперечення надані відповідачем, які також були ним підтримані в судовому засіданні, не спростували доказів, наданих позивачем у справі, у звязку з чим відповідач у справі, на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень і які підлягають доказуванню, оскільки мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін у наявній справі виник спір, зокрема щодо розміру матеріальної та моральної шкоди, яка заподіяна позивачу у наявній справі протиправними діями відповідача ОСОБА_2 Суд також не вбачає підстав для застосування у даному випадку строку позовної давності, оскільки в силу п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, а в даному випадку неправомірними злочинними діями відповідача було завдано шкоду особистим немайновим правам потерпілого, що забезпечують природне існування фізичної особи, якими фізична особа володіє довічно, зокрема право на здоровя.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 та з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню завдана позивачу матеріальна та моральна шкода, а саме 16 000 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди та 2 00,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

У звязку з частковим задоволенням позову ОСОБА_1 в силу положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України та ч. 2 ст. 4, ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» з відповідача також підлягає стягненню судовий збір в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України, оскільки позов задоволено частково, пропорційно від задоволеної частини позовних вимог у розмірі 640,00 гривень за задоволені вимоги майнового характеру та 640,00 гривень за задоволені вимоги немайнового характеру, а всього 1 280,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України,

ст. ст. 10, 15, 30, 57-60, 64, 88, 158, 174, 209, 212-215ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих в наслідок вчинення кримінального правопорушення, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень 00 копійок в якості відшкодування матеріальної шкоди; 2 000 (дві тисячі) гривень в якості відшкодування моральної шкоди, завданих в наслідок вчинення кримінального правопорушення, а всього стягнути 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3 % річних, а також моральної шкоди у зазначеному позивачем розмірі, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1) на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

СУДДЯ

Арцизского районного суду ОСОБА_3