Категорія 24Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача Клюєвської Н.А.; відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницямісьтеплоенерго» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання,

В с т а н о в и л а :

В листопаді 2016 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в загальній сумі 13 679,35 грн., із яких - 8 901,01 грн. - борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, 4 177,40 грн. - інфляційні втрати та 600,94 грн. - 3% річних.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 13 679,35 грн., із яких: 8 901,01 грн. - борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, 4 177,40 грн. - інфляційні втрати, 600,94 грн. - 3% річних.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» 1 378 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ОСОБА_4 рішення суду не оскаржила.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтримала свою апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду.

Відповідач ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу, також просить її задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є споживачами послуг з централізованого теплопостачання і гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 квартиронаймачем за вказаною адресою є відповідач ОСОБА_3 За цією адресою також зареєстрована її дочка - відповідач ОСОБА_4 (а. с. 4).

Між позивачем та відповідачами договір про надання послуг з централізованого теплопостачання не укладався.

12 жовтня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано судовий наказ про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 10 982,71 грн., а також судового збору в розмірі 121,80 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2015 року судовий наказ скасовано (а. с. 9).

Відповідачі продовжують не сплачувати в повному обсязі за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, в зв'язку з чим допустили заборгованість, яка згідно розрахунку позивача за період з січня 2014 року по жовтень 2016 року склала 8 901,01 грн. (а. с. 7).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року за наслідками розгляду цивільної справи №6-2951цс15.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 в цій частині. Факт неукладення договору про надання послуг з централізованого постачання між позивачем та відповідачами не є підставою для неcплати ними за фактично отримані послуги з теплопостачання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно положень частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Із зазначеного вбачається, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України, ухваленій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-59цс13 від 30 жовтня 2012 року і яка згідно вимог статті 360-7 ЦПК України має обов'язково враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права за відсутності правових підстав для відступу від такої правової позиції.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги щодо неправомірності застосування судом першої інстанції положень частини 2 статті 625 ЦК України.

Згідно вимог ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

По справі встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є споживачами послуг з централізованого теплопостачання, вони отримували такі послуги без укладення із ними договору.

Заперечуючи позов, відповідачі згідно вимог ст. 10, 60, 57-64 ЦПК України не довели будь-якими доказами, що вони не являються споживачами послуг з централізованого теплопостачання, або що такі послуги позивач їм не надав у повному обсязі чи неналежної якості. Тому доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 в цій частині також є безпідставними.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з січня 2014 року по жовтень 2016 року в сумі 8 901,01 грн., інфляційних втрат в сумі 4 177,40 грн. та 3% річних в сумі 600,94 грн.

Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і доводи апеляційної скарги щодо неправильності нарахування суми заборгованості, а саме, не було враховано здійснену оплату за надані послуги за період з січня 2014 року по вересень 2016 року, що вбачається із оборотної відомості.

Так, стверджуючи такі обставини, відповідачі згідно вимог статей 10, 60, 57-64 ЦПК України не надали відповідних письмових доказів на підтвердження проведених ними періодичних оплат за отримані послуги по кожному окремому місяцю, як того вимагає закон.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідачі не вносили оплату за надані послуги у визначений такий термін, а здійснювали нерегулярні платежі в сумі, що є значно меншою за нараховану суму за кожен окремий місяць.

Такі нерегулярні і не конкретизовані платежі зараховувалися підприємством в рахунок погашення заборгованості, що виникла впродовж попередніх розрахункових періодів, у тому числі за період, що знаходиться за межами строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦПК України, оскільки фактично при обрахунку заборгованості врахована заборгованість ще з 2009 року, є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Як вбачається із розрахунку заборгованості сума боргу 8 901,01 грн., яка стягнута судом першої інстанції з відповідачів, нарахована за період з січня 2014 року по жовтень 2016 року включно, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ В.М. Медяний

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В.Матківська