У х в а л а

іменем україни

15 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

МаляренкаА.В.,

СитнікО.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до Адміністрації державного підприємства «Одеський завод будівельних матеріалів» про зобов'язання адміністрації заводу до виконання певних дій щодо захисту житлових прав неповнолітніх та повернення їм втраченого житла, за касаційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішеннями Приморського райвиконкому від 09 вересня 1994 року № 1235 та від 06 травня 1994 року № 697 неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, був влаштований в школу-інтернат для дітей сиріт, а його брат -ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в будинок дитини на повне державне забезпечення із збереженням за ним права на житлову площу за адресою: АДРЕСА_1, м. Одеса, у зв'язку із знаходженням їх матері в місцях позбавлення волі та котрі були зареєстровані за вказаною адресою.

Вказані рішення та лист від 02 липня 1996 року № 39, з метою забезпечення виконання рішення виконкому, в частині збереження права на житло неповнолітніх, направлені до адміністрації відповідача.

Після звільнення з місць позбавлення волі, мати неповнолітніх без дозволу органу опіки та піклування здійснила обмін спірної квартири та зняла дітей з реєстрації.

На теперішній час діти залишилися в державних закладах на повному державному забезпеченні, квартири у дітей немає, а фактичне місцезнаходження їх матері невідомо.

Посилаючись на порушення права на житло та на те, що відповідачем не були вжиті заходи збереження житла неповнолітніх, позивач просив зобов'язати відповідача виділити житло неповнолітнім ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року, позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено.

Зобов'язано Адміністрацію державного підприємства «Одеський завод будівельних матеріалів» виділити житло для неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У касаційній скарзі Державне підприємство Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що право неповнолітніх на житло було порушено саме адміністрацією державного підприємства «Одеський завод будівельних матеріалів», оскільки ними не було виконано зобов'язання щодо збереження житла за неповнолітніми за адресою: АДРЕСА_1, де вони були зареєстровані.

Відповідно до ст. 17 ЦК Української РСР місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку поміщення дітей на виховання в державний дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, залишились проживати інші члени сім'ї.

Якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, не залишились проживати члени їх сім'ї і приміщення надано іншим громадянам або вселення в нього є неможливим з інших причин, то після закінчення строку перебування дітей у державному дитячому закладі, повернення їх від родичів, опікуна (піклувальника) їм у порядку, передбаченому частиною першою ст. 46 цього Кодексу, надається жиле приміщення виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів за останнім постійним місцем проживання.

Судами встановлено, що рішеннями приморського райвиконкому від 09 вересня 1994 року № 1235 та від 06 травня 1994 року № 697 неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, був влаштований в школу-інтернат для дітей сиріт, а його брат - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в будинок дитини на повне державне забезпечення із збереженням за ним права на житлову площу за адресою: АДРЕСА_1, діти були зареєстровані за вказаною адресою. Зазначені рішення та лист від 02 липня 1996 року № 39, з метою забезпечення виконання рішення виконкому в частині збереження права на житло неповнолітніх, направлені адміністрації відповідача, які отримані 11 липня 1996 року.

Їх мати ОСОБА_6 знаходилась в місцях позбавлення волі.

05 квітня 1997 року було видано ордер на житлове приміщення (обмінний) від № 137, що підписаний начальником бюро обміну (без зазначення прізвища), на ім'я ОСОБА_7 на житлову площу за адресою: АДРЕСА_1.

Отже установивши те, що спірна квартира вибула з права користування неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у незаконний спосіб, суди дійшли до правильного висновку, що їх право на житло повинно бути поновлено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

О.М. Ситнік