АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар Костюк Л.С.,

за участю ОСОБА_1 та представника позивачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Вороновицької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, подану в його інтересах представником за договором ОСОБА_6, на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року позивачі звернулися із зазначеним позовом про визнання права власності за набувальною давністю.

Посилались на те, що протязі більше 10 років відкрито володіють і користуються спірним нерухомим майном, а тому вважають, що є законні підстави для визнання їх власниками цього майна за набувальною давністю.

Просили визнати за ними право спільної часткової власності в рівних частках по 50% на житловий будинок по АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку літ.-«А», загальною площею 80.2 м2, житловою площею 53.1 м2, гаража літ.-«Б», літньої кухні літ.-«В», сараю літ.-«Г», колонки питної №1, огорожі №2-4.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності у рівних частках на житловий будинок та інші споруди, які розташовані в с.

Справа №717/256/16-ц Провадження №22-ц/794/641/17 Категорія 2

Головуючий у 1-й інстанції Туржанський В.В. Доповідач Лисак І.Н.

АДРЕСА_1, і зазначені у технічному паспорті виготовленому комунальним підприємством «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації» станом на 11 лютого 2016 року, а саме на житловий будинок, позначений в технічному паспорті літерою «А» загальною площею 80,2 м2, житловою площею 53,1 м2, літню кухню позначену літерою «В», сарай позначений літерою «Г», колонку питну позначену №1,огорожу позначену №2-4.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого за договором діє ОСОБА_6, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить вищезазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсягу. Зазначає, що відсутність складових передумов для визнання права власності за набувальною давністю перешкоджало задоволенню такої вимоги, а відмова у задоволенні вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з підстав відсутності у останніх прав на спірне майно суперечить доказам, які містяться в матеріалах справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити як необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Про те, таким вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Первинними позовними вимогами в цій цивільній справі були вимоги за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 від 17.02.2016 року (т.1,а.с.2-5) про визнання права власності на спадкове майно за законом. В подальшому, 26.02.2016 року в порядку ст.34 ЦПК України ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 звернулися з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Вороновицької с/р Кельменецького району Чернівецької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю (т.1,а.с.34-37), яка також містила заперечення на первинні вимоги ОСОБА_4 щодо наявності в останнього прав на спірне нерухоме майно в порядку спадкування. Заявою від 11.02.2017 року ОСОБА_4 просив суд залишити його позовну заяву без розгляду (т.2,а.с.183), яка ухвалою суду від 24.03.2017 року (т.2,а.с.190) була задоволена.

Згідно роз'яснень в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»суд відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст. 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»суд зупиняє або закриває провадження у справі чи залишає заяву без розгляду з підстав, передбачених відповідно статтями 201, 202, 205, 207 ЦПК, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Закінчення провадження у справі з цих підстав без ухвалення рішення має бути належно вмотивовано в ухвалах, постановлених з цього приводу. Про наслідки вчинення зазначених процесуальних дій суд роз'яснює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК і правил, що їх регулюють.

В супереч зазначених засад диспозитивності цивільного процесу суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні вдався до оцінки заявлених первинних вимог та заперечень на них щодо прав на спірне майно ОСОБА_4 в порядку спадкування, фактично встановивши відсутність прав останнього на спірне майно та ухвалив рішення про відмову у задоволенні вимог до нього, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суд неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, зокрема ст.344 ЦК України, яка регулює підстави для набуття на майно за набувальною давністю.

Так, відповідно до вимог ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Таким чином, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду України № 3-87гс15 від 20.05.2015 року, що на підставі ст.3607 ЦПК України є обов'язковими для врахування судами.

Суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що за твердженнями ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вони перейшли проживати у житловий будинок АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_7, у березні 1991 року за проханням та волі власника, що свідчить про виникнення між сторонами фактичних договірних відносин щодо користування спірним житловим будинком.

Після смерті 30.03.1996 року ОСОБА_7 позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 продовжили проживати у спірному будинку з підстав волі колишнього власника за договором користування, що виключає застосування норм ст.344 ЦК України як на підставу для визнання права власності.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Витрати ОСОБА_4 по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1896,73 грн. слід розподілити за правилами ст. 88 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану в його інтересах представником за договором ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Вороновицької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по 948 (дев'ятсот сорок вісім) грн. 36 коп. з кожної.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К.Височанська

А.І. Владичан