Справа № 369/9112/14-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/2206/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 23.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Києво-Святошинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області, третя особа: Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з зазначеним позовом посилаючись на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Києво-Святошинсько районної ради народних депутатів Київської області від 15.05.1978 року № 250/5 сім'ї позивача з чотирьох чоловік була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1. З 2004 року за вказаною адресою була зареєстрована внучка позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У січні 2014 року відповідачка ОСОБА_4 виїхала з квартири позивача, забрала свої речі і до теперішнього часу фактично проживає у співмешканця в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, витрати на утримання майна не несе. Відповідачка до теперішнього часу зареєстрована у зазначеній квартирі, перешкоджає позивачу належним чином користуватися житлом, так як остання сплачує комунальні послуги за всіх зареєстрованих у квартирі, в тому числі і за відповідачку, яка фактично не проживає в ній, і їй з цієї причини як дитині війни та ветерану праці не надається субсидія на сплату комунальних послуг.

Просила суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2; зобов'язати Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти ОСОБА_4 з реєстрації за адресою: №37 по вул. Святошинській, 40в в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області; стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2, як особа яка не брала участі у справі, звернувся з апеляційною скаргою, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.01.2015 року. Крім того, в даній квартирі він зареєстрований як її мешканець з 31.10.2014 року, що підтверджується довідкою №362 від 22.02.2017 року. Отже, суд фактично вирішив питання про його права та обовязки не залучивши до участі у справі, що призвело до порушення його майнових прав та вплинуло на результат вирішення справи.

Колегія суддів, дослідивши надані докази, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Київської області № 250/5 від 15 травня 1978 року ОСОБА_5 на сім'ю з чотирьох чоловік (ОСОБА_5, чоловік: ОСОБА_6, сини: ОСОБА_4, та ОСОБА_7О.) було видано 06 червня 1978 року ордер № 012343 на вселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_3.

За даними довідки за Формою 3, виданої КП «УМГ» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 03 вересня 2014 року за №1006, та паспорта позивача вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, і є власником особового рахунку на цій житловій площі.

19 березня 2002 року помер син позивача ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-БК №384674 від 20 березня 2002 року.

11 січня 2003 року помер чоловік позивача ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-БВ №196938 від 13 січня 2003 року.

03 червня 2004 року за вказаною адресою була зареєстрована внучка позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою за Формою 3, виданою КП «УМГ» Вишневої міської ради від 03 вересня 2014 року за №1006.

07 червня 2014 року помер син позивача ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-БК №302447 від 10 червня 2014 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що апелянтуналежить на праві власності спірна квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.01.2015 року та останній зареєстрований як її мешканець з 31.10.2014 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_5 посилалась на те, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад установлений ст. 71 УРСР України термін, а тому є такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у вказаній квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду достатніх доказів в обґрунтування позовних вимог, встановивши при цьому, що відповідачка ОСОБА_4 хоча і добровільно залишила спірне приміщення, разом з тим усіх речей своїх не забрала, час від часу в квартирі ночувала, постійно проживати немає можливості з поважних причин, оскільки у її бабусі склались неприязні стосунки з її співмешканцем ОСОБА_9

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

За правилами ч. ч. 1,2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року за № 2, у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При цьому у відповідності п.1 зазначеної постанови Пленуму Верховного суду України наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, пере адресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо).

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_4 зазначала, що причиною, з якої вона змушена була тимчасово покинути спірне житло, стало те, що бабуся не одобрювала її відносин з ОСОБА_9, який почав проживати з ними разом. В звязку з цим між ними часто стали виникати суперечки. Щоб їх уникнути, вони тимчасово виїхали.

Суд першої інстанції належним чином не перевірив зазначені обставини.

З матеріалів справи (а.с.60) вбачається, що ОСОБА_4 з січня 2014 року постійно проживала в с.Крюківщина разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_9

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов проживання депутата Вишневої міської ради №1/04-802 від 12.02.2014р., №1/04-800 від 22.05.2014р., №1/04-801 від 29.08.2014р., №1/04-29 від 30.12.2014р. підтверджується факт не проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі за період з 12.02.2014 року по 30.12.2014 року(а.с.14-16,51).

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суди не з'ясували факт належності спірної квартири апелянту - ОСОБА_2 на праві власності, дана обставина має істотне значення для вирішення справи, бо зачіпає права цієї особи. Так із доданих апелянтом до скарги документів, зокрема свідоцтва про власності від 27 січня 2015 року вбачається, що на момент ухвалення судом рішення, власником квартири бувОСОБА_2, який не був залучений судом до участі у даній справі.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції,ОСОБА_2 пояснив, що відповідачка ніколи не проживала в спірній квартирі, її речей там немає, за комунальні послуги вона не платить, таким чином вона втратила інтерес до спірної квартири та проживає разом із своїм співмешканцем від якого народила дитину у селі Крюкіщина.

Таким чином, судова колегія встановила, щоОСОБА_2 є власником спірної квартири, відповідачка ніколи не була та не є членом його сімї, доводи про те, що будь-яких доказів того, що відповідачка не втратила права на користування спірною квартирою у справі немає, останньою в суді апеляційної інстанції не спростовано.

Наведене спростовує висновки суду про те,що позивачем не надано суду достатніх доказів в обґрунтування позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачка добровільно залишила спірне житлове приміщення та переселась на постійне місце проживання с. Крюкіщина, створивши нову сім"ю.

Також колегія суддів критично оцінює твердження відповідача про те, що зі сторони позивача були створені перешкоди у користуванні спірним житлом, оскільки до правоохоронних органів чи до суду з метою усунення таких перешкод не зверталась і наявність таких перешкод не доведено.

Вищевикладені обставини не були враховані судом першої інстанції, що призвело до невірного визначення існуючих між сторонами правовідносин, їм дана неправильна юридична оцінка та неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до постановлення незаконного рішення. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем в судовому засіданні доведено обставини, якими він обґрунтовував вимогу про визнання втративши право користування житловим приміщенням, відновлюються право апелянта, як власника спірної квартири на час ухвалення оскаржуваного рішення, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову є помилковим.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення, поскільки можливість права користування спірною квартирою оспорюється власником цієї квартири, який до участі у справі не залучений.

Дані обставини мають важливе значення для вирішення спору з огляду на приписи ст.391 ЦК України, яка передбачає що власник майна має право на усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В той же час колегією суддів встановлено, що відповідачкою не спростовано той факт, що вона понад 6 місяців не проживає в спірній квартири без поважних причин, ніяких перешкод для цього не здійснювалось, її речей в квартирі немає, комунальні послуги вона не сплачує, що свідчить про наявність підстав заявлених позивачкою вимог до неї.

У зв'язку з наведеним, відповідно до ч. 4 ст. 318 ЦПК України підлягає скасуванню й ухвала Апеляційного суду Київської області від 18 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням судом норм матеріального права скасуванню з ухваленням рішення про задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315, 318 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 18 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Києво-Святошинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області, третя особа: Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом у квартирі АДРЕСА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: