Провадження № 2/641/903/2017 Справа № 641/1110/17
18 квітня 2017 року Комінтернівський районний суд м .Харкова у складі:
головуючого судді - Григор′єва Б.П.
при секретарі - Вакуленко Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.
В обгрунтування позову позивач зазначила, що 25 вересня 1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від зазначеного шлюбу вони неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час спільного проживання її батько ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі - продажу від 23 листопада 1999 року продав свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 в якій проживала вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_2, а гроші віддав відповідачу для купівлі нової квартири. 24 листопада 1999 року ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі продажу придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, за гроші її батьків оскільки відповідач не працівав та власного доходу ніякого не мав. Після народження дитини у 2000 році вони з відповідачем не проживають разом, спільного господарства не ведуть. Відповідач не цікавиться дитиною, ніколи не надавав матеріальної допомоги, та з того моменту як пішов із сім'ї ніколи не навідувався. Вона разом з дитиною залишилась проживати в спірній квартирі. 8 лютого 2002 року їх шлюб було розірвано. Спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, однак відповідач не проживає в даній квартирі з грудня 2000 року, оплату за всі комунальні послуги здійснює вона, також за весь час мого проживання в спірній квартирі вона зробила там ремонт, купила нові меблі та все, що необхідно для побуту. В 2004 році вона дізналась, що відповідач продав гараж який був також їх спільним майном подружжя, однак її про це не повідомляв. Також відповідно до заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2010 року відповідач був позбавлен батьківських прав стосовно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, заочним рішенням Комінтернівсько районного суду міста Харкова від 26 серпня 2010 року з відповідача було стягнуто на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 171815, 35 гривень. Враховуючи вищевикладене та те, що донька проживає разом з нею вважає правомірним виділити 2/3 квартири в її власність.
У судове засідання позивач не з'явилась, надала до канцелярії суду заяву с проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з'явився про день та час розгляду справи повідомлявся належним причином. Причин неявки суду не повідомив.
Суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи та її вирішення на підставі наявних у ній даних та доказів, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Суд дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.09.1999 року. Шлюб зареєстрований у Комінтернівському відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 540.
Від даного шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, батьками дитини зазначені: батько - ОСОБА_6, мати - ОСОБА_1.
Шлюб між сторонами було розірвано 08.02.2002 року про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Комінтернівського районного управління юстиції в м. Харкові видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3.
Згідно договору купівлі-продажу від 23.11.1999 року зазначено, що ОСОБА_7 продав квартиру АДРЕСА_2 а ОСОБА_8 цю квартиру купив за 5324,00 грн., договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А., реєстровий номер № 6855.
Згідно договору купівлі-продажу від 24.11.1999 року зазначено, що ОСОБА_2 купив у ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 за 7795,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А., реєстровий номер № 6782.
Згідно відповіді на запит адвоката надану головою ЖБК «Холодильщик» зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрован ОСОБА_2, однак не проживає за вказаною адресою з грудня 2000 року. Особові рахунки відкриті на ОСОБА_2 Оплату за комунальні послуги здійснює ОСОБА_1, яка зареєстрована та проживає за зазначеною адресою.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.
Таким чином, придбавши спірну квартиру під час перебування в шлюбі, позивач ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.
Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.З ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Оскільки на утриманні у позивачки знаходиться неповнолітня дитина, відповідач матеріальної допомоги не надає, що позбавляє Позивачку можливості забезпечити достатній фізичний та духовний розвиток дитини, тому суд вважає за можливе відступити від засад рівності часток подружжя, розподіливши майно між сторонами визнавши за позивачкою права власності на 2/3 частини квартири.
За визначенням статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Позивачки підлягають задоволенню, а саме необхідно провести розподіл майна подружжя визнавши за Позивачкою право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1.
Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 60, 70,71 СК України, ст. 365,372 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1 право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги або в порядку ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Б. П. Григор'єв