у х в а л а

іменем україни

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 5 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом і зазначав, що 19 жовтня 2006 року між ним та ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України» укладено кредитний договір № 28806С134, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у розмірі 1 355 000 швейцарських франків зі сплатою не менше 8,5 процентів річних на строк до 15 жовтня 2027 року з метою придбання житлового будинку, розташованого на земельній ділянці по вул. Старокіївській у смт. Козин Обухівського району Київської області.

Посилався на те, що відповідач, у порушення пунктів 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 розділу 3 затверджених Постановою Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не надав йому повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту. Крім того, умова щодо надання кредиту у сумі 1 355 000 швейцарських франків не відповідає дійсності з огляду на те, що відповідно до договору кредит надавався шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника з перерахуванням отриманих від продажу коштів на його рахунок, відкритий у банку, а тому усі дії сторін, вчинені ними щодо укладення та виконання кредитного договору, спрямовані на надання позивачу певної грошової суми саме у національній валюті України - гривні, а не у швейцарських франках. Просив визнати недійсним кредитний договір № 28806С134 від 19 жовтня 2006 року, застосувавши до сторін наслідки визнання правочину недійсним у вигляді двохсторонньої реституції.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 4 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 5 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_2, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» укладено кредитний договір № 28806С134, відповідно до умов якого банк прийняв на себе зобов'язання надати позивачу кредит в розмірі 1 355 000 швейцарських франків на строк до 15 жовтня 2027 року, а позичальник зобов'язувався здійснювати погашення кредиту у строки та у сумах, визначених графіком, що є додатком до кредитного договору (підпункт 2.4.1 пункту 2.4 статті 2 кредитного договору), із сплатою процентів.

За умовами п.п. 2.3.2 кредитного договору кредит надається шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку.

Умови погашення кредиту, строки та розміри платежів визначені графіком погашення кредиту.

19 жовтня 2010 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 28806С134, якою змінено порядок погашення кредиту за договором та процентів за його користування з урахуванням простроченої заборгованості, яка виникла у позивача перед відповідачем.

28 лютого 2011 року між кредитором та боржником укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 28806С134, якою знову змінено графік погашення кредиту з урахуванням простроченої заборгованості.

Звернувшись з позовом, позивач зазначав, що кредитний договір суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не містить даних про загальну детальну сукупну вартість кредиту, тобто його введено в оману щодо вартості кредиту, що є нечесною підприємницькою діяльністю.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що умови кредитного договору в частині розміру та строків сплати платежів неодноразово уточнювались з урахуванням заборгованості, яку допустив боржник. При цьому кредитний договір та договори, якими внесено до кредитного договору зміни та доповнення, містять власноручний підпис позивача, що свідчить про його згоду з усіма умовами кредитного договору і обізнаність з умовами кредитування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, вірно виходив з недоведеності позовних вимог.

Зокрема, матеріалами справи підтверджено, що позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, оскільки кредитний договір та додатки до нього містять власноручний підпис позивача. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, у редакції, що була чинною на час його укладення, необхідних для чинності правочину.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, є аналогічними доводам, викладеним у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 квітня 2016 року, ці доводи перевірені апеляційним судом і визнані необґрунтованими.

Сукупна вартість кредиту (в процентному значенні та в грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, кредитним договором від 19 жовтня 2006 року у забезпечення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена безпосередньо умовами договору у вигляді графіку погашення кредиту. Надання кредиту шляхом продажу кредитних коштів на міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника передбачено ст. 2 договору. А твердження про невідповідність договору Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту помилкове, оскільки кредитний договір укладений до набрання чинності цими Правилами і обов'язку приведення у відповідність до Правил договорів, укладених раніше, банк не мав.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи і ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність зазначених висновків судів не спростовують. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 5 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова