Провадження№2/235/1171/17
Справа №235/2198/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 жовтня 2017 року Красно армійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючої судді - Величко О.В.,
при секретарі Долгопольської А.В.
за участю представника позивача ОСОБА_1
за участю представника відповідача ОСОБА_2
за участю відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Покровськ цивільну справу за позовом ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд» до військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , Моторного Транспортного бюро України про відшкодування шкоди завданої підприємству ,-
В С Т А Н О В И В :
Ухвалою суду від 22.06.2017року до участі в справі залучено в якості співвідповідачів Моторне транспортне бюро України, та змінено статус ОСОБА_3 з третьої особи на спів відповідача.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, в подальшому просила справу слухати у її відсутність ( а.с.85).
Представник відповідача військової частини НОМЕР_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 15.10.2016 року о 20-30 годині у м. Покровськ у районі Мирноградського шляхопроводу, в результаті зіткнення бойової машини БТР-80 б/н НОМЕР_2 , яка знаходиться на обліку у військовій частині НОМЕР_6 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 та автобуса, який належить ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд», автобус ЛіАЗ 5256, державний номер НОМЕР_4 , зазнав механічних пошкоджень. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 14.02.2017 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди та вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 415 КК України, та з підстав, передбачених ст.. 47 КК України звільнено від кримінальної відповідальності з передачею ОСОБА_3 на поруки колективу Військової частини НОМЕР_6 . ОСОБА_3 як учасник бойових дій згідно п. 13.1 ст. 13 Закону « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягає звільненню від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Вважає, що заподіяна шкода повинна відшкодовуватись Моторно-транспортним (страховим) бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що їх військова частина отримала нову машину БТР-80. Оскільки його штатний водій був на завданні, за кермом був війствослужбовець ОСОБА_4 , який наїхав на бордюр. Він вимушений самовільно сісти за кермо автомобіля , та у м. Покровськ по пров. Добропільський у районі Мирноградського шляхопроводу сталося зіткнення їх машини з автобусом ЛіАЗ. Його притягли до дисциплінарної відповідальності. Вважає, що шкоду повинна відшкодовувати страхова компанія.
Представник відповідача МТСБУ в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі відповідача. В наданих до суду запереченнях зазначив, що в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 15.10.2016 року із участю автомобіля «ЛіАЗ», державний номер НОМЕР_7 , має нести відповідальність саме винна особа в ДТП ОСОБА_3 , який керував «БТР-80» б/н 032. ( а. с. 54-57).
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача військової частини НОМЕР_6 , відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.
Судом встановлено, що 15.10.2016 року о 20 годині 48 хвилин у м. Покровськ по пров. Добропільський у районі Мирноградського шляхопроводу сталося зіткнення машини БТР -80 б/н НОМЕР_2 під керуванням молодшого лейтенанта військової частини Збройних Сил України НОМЕР_3 ОСОБА_3 , який у відповідності до наказу командування направлявся за маршрутом м. Чугуїв Харківської області смт. Розівка Запорізької області, з автобусом ЛіАЗ 5256 державний номер НОМЕР_4 , який належить на праві власності ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд», на дорогах загального користування . ОСОБА_3 були порушені вимоги п.п. 12.4,12.9 «Б» Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306. ( а.с. 14-15).
Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 14.02.2017 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито за ч. 1 ст. 415 КК України у зв`язку звіьлненням від кримінальної відповідальності на підставі ст.. 47 КК України з передачею на поруки колективу військової частини польова пошта НОМЕР_3 ( а.с. 15).
Згідно частини другої ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника -фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина першастатті 1191 ЦК).
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при розгляді справ про відшкодування шкоди за суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових)
обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.
Отже, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 02.11.2016 року у справі № 6-1693цс16).
При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Правова позиція за справою № 6-229цс14 від 28.01.2015 року
У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" № 14 від 23.12.2005 зазначено, що суб`єктом злочину, передбаченого ст. 289 КК, не можна визнавати осіб, які є співвласниками або законними користувачами транспортного засобу; працівників підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, котрі без належного дозволу здійснили поїздку на закріпленому за ними транспортному засобі; а також службових осіб, наділених повноваженнями щодо використання чи експлуатації транспортних засобів.
Тобто працівники підприємств, установ чи організацій можуть бути суб`єктами незаконного заволодіння транспортним засобом лише за умови, якщо вони вчиняють заволодіння незакріплених за ними транспортних засобів.
Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначає Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року (далі Положення).
У відповідності до п. З вказаного Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
У відповідності до п. 7 Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.
Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі:
- умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій;
- приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах;
- заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані;
- дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину;
- недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Згідно ст. 345 Статуту внутрішньої Служби Збройних Сил України машини випускаються з парку згідно з нарядом, затвердженим на передодні командиром військової частини, у технічно справному стані, із закріпленими за ними водіями, які мають документ, що посвідчує особу, і посвідчення на право керувати машиною та які пройшли передрейсовий медичний огляд і допущені до рейсу, з оформленими дорожніми листками, підписаними заступником командира частини з озброєння (начальником технічної частини), і з відміткою техніка (з безпеки дорожнього руху) - начальника контрольно-технічного пункту про справний стан машин та відміткою чергового парку про дані спідометра й час випуску з парку.
Відповідно до ст. 346 Статуту під час перевезення особового складу, вибухонебезпечних вантажів (як у складі колони, так і одиночними машинами) на кожну машину призначається старший.
Начальникові колони (старшому машини) заборонено керувати машиною або змушувати водія передавати будь-кому управління, віддавати команди, які змушують водія (водіїв) порушувати правила дорожнього руху та перевищувати встановлену швидкість руху.
Водіям категорично заборонено передавати будь-кому управління машиною.
В період перебування у вказаному відрядженні, а саме 15.10.2016 року ОСОБА_3 , керуючи бойовою машиною БТР-80 б/н НОМЕР_2 , виконував обов`язки старшого машини, а старший солдат ОСОБА_5 виконував обов`язки водія ( а.с. 77-79). Саме за солдатом ОСОБА_6 закріплена бойова машина БТР-80 згідно наказу № 26 від 06.10.2016 року «Про закріплення бронетанкової техніки за водіями розвідувального взводу десантно-штурмового батальону ( а.с. 62-63,88).
Ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Згідно ст.. 3 Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Як вбачається з матеріалів справи бойова машина БТР 80 перебуває на балансі військової частини польова пошта НОМЕР_6 , що є юридичною особою. ( а. с. 62-63, 86).
Враховуючи, що ОСОБА_3 , маючи стан військовослужбовця, порушив ст. ст. 345, 346 Статут внутрішньої Служби Збройних Сил України, і вказана обставина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, зокрема матеріалами справи, щодо притягненнчя останнього до дисциплінарної відповідальності ( а.с.89-92), суд приходить до висновку про те, що в даному випадку, саме ОСОБА_3 повинен нести відповідальність за завдану шкоду позивачу, оскільки, перебуваючи на військовій службі, незаконно заволодів транспортним засобом, чим порушив Статут внутрішньої Служби Збройних Сил України .
Що стосується доводів представника відповідача військової частини НОМЕР_6 про те, що шкоду повинна нести страхова компанія-моторне транспортне страхове бюро, то суд виходить з наступного.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Право потерпілої особи на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпіла особа не була, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілої особи від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.
Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Отже, позивач наділений правом, а не обовязком на одержання відшкодування шкоди за обома видами зобовязань: деліктним і договірним.
Таке його право не може бути припинене чи обмежене договором чи рішенням суду.
Праву позивачу відповідає обовязок відшкодування шкоди, покладений на особу, яка завдала шкоди та на страховика.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання завдала особою, яка шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Зазначені положення закріплені в правових висновках суду, викладених в постановах
Верховного Суду України від 20.01.2016 року № 6-2808цс15 та 26.10.2016 року,які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для усіх судів України.
Одним із способів захисту цивільних прав, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення ї цивільного права, має право на їх відшкодування.Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки)
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
З огляду на положення ч. 1 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", при стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна.
Порядок визначення розміру матеріальних збитків, завданих пошкодженням колісного транспортного засобу, врегульовано Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24 листопада 2003 року (далі - Методика).
Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або робото здатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.
Згідно висновку авто товарознавчої експертизи № 30 вартість матеріальної шкоди, спричиненої володільцю автобуса ЛіАЗ 5256 державний номер НОМЕР_8 , на момент проведення висновку становить 432704 грн. 17 коп. ( а. с. 13), відновленню автотранспортний засіб не підлягає, вартість експертизи становить 2200 грн. ( а. с. 1).
Відповідачами не надано доказів, які б спростували висновки експерта.
Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування нормцивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобовязані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоровю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У звязку із цим при предявленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непредявлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
Позивач заявив позовні вимоги про відшкодування шкоди саме в рамках деліктного зобов`язання, зокрема про стягнення шкоди з винної особи, до страхової компанії позовні вимоги не заявлялись.
Оскільки ухвалою суду від 22.06.2017 року залучені в якості співвідповідачів ОСОБА_3 , моторне транспортне бюро України, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 вчинив ДТП під час використання ним службового автомобіля під час несення військової служби, проте всупереч вищевказаним нормам Статуту внутрішньої Служби Збройних Сил України неправомірно заволодів транспортним засобом , чим порушив порядок несення військової служби,тобто в даному випадку не встановлено спеціальних умов відповідальності юридичної особи відповідно до ст. 1172 ЦК України, а позовні вимоги були заявлені ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд» саме в рамках деліктного зобов`язання до винної особи, враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 432704,17 грн. та витрат по оплаті експертизи в сумі 2200 грн. саме з ОСОБА_3 на користь позивача.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 4349,04 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 1166, 1172, 1192 ЦК України, ст.ст.ст.ст. 10,11,88,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд» матеріальну шкоду у розмірі 432704 грн. 17 коп., витрат по оплаті експертизи в розмірі 2200 грн., а всього 434904,17 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 4349,04 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: