Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №320/722/17 Головуючий у 1 інстанції: Купавська Н.М.
Провадження № 22-ц/778/2882/17 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходив військову службу в лавах Міністерства внутрішніх справ України з 1992 року по 31.01.2011 рік. Був звільнений у запас за станом здоров'я у зв'язку з отриманням захворювання під час проходження військової служби.

Під час проходження військової служби отримав травми та захворювання, знаходиться на медичному спостереженні з 1995 року.

В анамнезі, амбулаторне лікування з приводу ГРВІ, в 09.08 р. - правосторонньої пневмонії в нижні долі, в 01.03 р. - пошкодження зв'язок лівого гомілкового суглобу. З 20.04.2005 року по 11.05.05 р. - стаціонарне лікування в травматологічному відділенні Мелітопольської лікарні ШД з діагнозом: струс головного мозку, закритий перелом 4,5 ребра зліва. Відповідно акту про нещасний випадок від 12.07.2011 року за формою НІ, Н5 травма отримана при виконанні службових обов'язків. В подальшому, амбулаторне лікування з діагнозом: наслідки ЧМТ, астено-церебростенічний с-м в 03.06 p., в 09.08 p.- наслідки ЧМТ, церебростенічний та лікворо-гіпертензивний синдроми. На підставі скарг, анамнезу, об'єктивного стану, даних додаткових обстежень, встановлений діагноз: віддаленні наслідки перенесеної ЗЧМТ (струс головного мозку в 04.2005 року) у вигляді синдрому венозно-лікворної дисфункції вегето-судинного синдрому,вестибулопатії. В анамнезі амбулаторне лікування у невропатолога з 03.06 p., 08.07 p., 03.09 p. З діагнозом: ДДПХ, вертеброгенна люмбалгія, в 02.10 року - вертеброгенна тораколюмбалгія, в 09.08 р. - ДДПХ, вертеброгенна цервіко-люмбалгія, в 10.10 р. - цервікаогія. Після проведення Р-графії ШВХ, ГВХ, КТ ПВХ, консультації вертебролога ЗОК, встановлений діагноз:дегенеративно-дистрофічний процес хребта на шийному та грудному рівні (остеохондроз, медіанна грижа мі хребтового диску Л5-31 до 7,1 мм, протрузія між хребцевого диску Л4-Л5), вертеброгенна люмбалгія, стійкий торпедний больовий синдром. В 04.01 р. - амбулаторне лікування у проктолога з діагнозом: гострий геморой, тромбоз зовнішніх вузлів. В теперішній час хронічний комбінований геморой, стадія ремісії. В 03.07 р. при проведенні ФГДС виявлені ознаки ерозивного гастродуоденіту. При мед. огляді ВЛК в теперішній час після проведення ФГДС, УЗО органів ІІЖТ, консультації гастроентеролога, встановлений діагноз: гастроезофагеальна нефлюксна хвороба 2 ст., стадія ремісії. Реактивний панкреатит, реконвалесцент. В 11.07 р. - амбулаторне лікування у, уролога з приводу хронічного простатиту, загострення. В теперішній час, хронічний діагноз: простатит. Діагнози пролап мітрального клапану 2 ст. з мітральною регургітацією І ст., СН 0 ст.; сечокислий діатез; хронічний періодонтит щелепи; ожиріння 1 ст., аліментарного генезу.

Проходив неодноразові стаціонарні лікування з приводу остеохондрозу. Його турбують головні болі, змінюється тиск в артеріях, запаморочення, шуми, порушення в ході і координації рухів, шийні болі, болі в руках і плечовому поясі, холод і оніміння в пальцях рук, серцеві та грудні болі.

Після проведених лікувань стан здоров'я в повному обсязі не відновився. Внаслідок захворювання змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальнв процедури.

Захворювання пов'язані з проходженням військової служби в лавах МВС, що підтверджується: свідоцтвом про хворобу № 346/с, випискою із медичної карти амбулаторного хворого № 25.

Згідно з випискою із акта огляду МСЕК серії АВ № 0679287 від 02.11.2016 року йому встановлена третя група інвалідності

У зв'язку з захворюваннями та травмами, отриманими під час проходження військової служби, порушено його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку з болем в потилиці та постійними спазмами. Він не можу вільно пересуватися, після ходіння впродовж 3-4 годин перебуває в постільному режимі, оскільки відчуває сильний біль в ногах. Всі ці фактори позначились на його сні, страждає на безсоння. Не може пересуватися на велику відстань без сторонньої допомоги, що ставить його у незручне становище. Він змушений витрачати кошти на відновлення здоров'я, у видачі безоплатних медикаментів йому було відмовлено, путівку для проходження реабілітації отримати він також не може.

Відчуваю себе втраченим для суспільства та родини людиною. Тривале лікування позначилося не тільки на здоров'ї, а також і на його психіці. Постійно знаходиться в пригніченому стані.

На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 62350 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Міністерство внутрівшіх справ подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, 1971 року народження, проходив службу в органах внутрішніх справ та наказом Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Запорізькій області від 31 січня 2011 року №22 о/с звільнений у запас на підставі п.63 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, про що в матеріалах справи наявна копія послужного списку ОСОБА_3, наказ про призначення від 20.03.1992р. №12 о/с, та наказ про звільнення від 31.01.2011, №22 о/с.

У часткову зміну вищевказаного наказу 10 серпня 2011 року було видано наказ № 151 о/с, яким слід вважати ОСОБА_3 звільненим з органів внутрішніх справ України за п.63 «б» Положення (через хворобу).

02 листопада 2016 року ОСОБА_3 була встановлена ІІІ група інвалідності у зв'язку із травмою, пов'язаною з виконанням службових обов'язків, та встановлено 50 % втрати професійної працездатності (а.с.11, 12).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Статтею 3 цього ж закону зазначено, що його дія поширюється також і на правоохоронні органи спеціального призначення.

Згідно з послужним списком ОСОБА_3 працював молодшим інспектором спеціального підрозділу груп затримання роти міліції Мелітопольського міжрайонного відділу Державної служби охорони УДСО при ГУМВС України в Запорізькій області, а отже, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що на ОСОБА_3 розповсюджується дія Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до змісту ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, а саме свідоцтвом про хворобу №346/с, копією виписки №25 із медичної карти стаціонарного хворого та актом №1 розслідування нещасного випадку від 12.07.2011 року, причиною виникнення інвалідності ОСОБА_3 є травма, яка пов'язана із виконанням службових обов'язків. У зв'язку із захворюванням позивач неодноразово проходив лікування в умовах стаціонару, проте, на даний час здоров'я не відновилося, внаслідок захворювання позивач втратив 50% працездатності. У зв'язку із погіршенням стану здоров'я він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, оскільки страждає на головний біль, підвищений артеріальний тиск, болі в руках та плечовому поясі, безсоння, що підтверджується (а.с.9,13-15).

А отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявність причинно-наслідкового зв'язку між виконанням службових обов'язків та наслідками підтверджується наявними в матеріалах справи медичними документами, в яких встановлено причину встановлення інвалідності ОСОБА_3 та надані рекомендації для подальшого лікування.

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що встановлена позивачеві третя група інвалідності є наслідком травми, яка пов'язана із виконанням службових обов'язків, суд дійшов правильного висновку про виникнення у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначено відповідно до вимог ст.23 ЦК України.

При цьому судом враховано тяжкість вимушених змін в житті, яке отримав ОСОБА_3, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо розміру стягнутого відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000.00 грн.

Доводи апеляційної скарги про помилкове застосування судом першої інстанції норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не спростовують висновків суду.

В апеляційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України посилається на те, що є неналежним відповідачем, оскільки позивач не перебував у трудових (службових) правовідносинах з міністерством.

Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин.

Згідно з ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Положеннями ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року, № 878, Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи.

Згідно з Положенням про Департамент Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України №878 від 13 жовтня 2005 року, Департамент Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України є головним органом у системі Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, який координує здійснювані нею заходи з охорони об'єктів усіх форм власності та забезпечення особистої безпеки громадян та є підпорядкованим Міністру внутрішніх справ. Департамент здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку управління, відділи Державної служби охорони при головних управліннях МВС України в Автономній Республіці Крим, місті Києві та Київській області, управліннях МВС України в областях та місті Севастополі (далі - УДСО (ВДСО), підпорядковані їм підрозділи охорони: міські, районні, міжрайонні відділи, відділення, підрозділи воєнізованої охорони та охоронні підрозділи (цивільна охорона), стройові підрозділи міліції охорони, пункти централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах (далі - підпорядковані підрозділи ДСО), установи, навчальні заклади професійної підготовки працівників охорони (п.п.1,3).

А відтак, у даному випадку, саме на Міністерство внутрішніх справ України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов'язок держави відшкодувати ОСОБА_3 моральну шкоду.

З урахуванням вказаного колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та вважає, що судове рішення в частині стягнення відшкодування моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права не ґрунтуються на вимогах закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді: