22-ц/775/665/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Киян Д.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А,

суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.,

при секретарі Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за поданням Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2017 року Центральний відділ державної виконавчої служби міста Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області звернувся до суду із поданням, в обґрунтування зазначивши наступне. На виконанні у ВДВС перебуває виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 263/11457/14-ц виданого 16.12.2014р. Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 12000грн. на місяць. Рішення суду виконується не в повному обсязі, боржник пояснював, що платить по 3000грн. на місяць, через відсутність на даний час постійного місця роботи. Державний виконавець також зазначив, що у боржника не виявлено майно, на яке можливо звернути стягнення. Станом на 31.03.2017р. утворилась заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 92000грн. Просив задовольнити подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2017 року подання Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області задоволено: тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, а саме до погашення заборгованості по сплаті аліментів у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_5, яка підтримала доводи скарги, заперечення проти скарги стягувача ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_6, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність належним чином повідомленого про дату і час розгляду справи представника Центрального ВДВС, від якого надійшло клопотання про розгляду справи у його відсутність, дослідивши письмові матеріали справи і матеріали виконавчого провадження, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, з таких підстав.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, на виконанні Центрального ВДВС знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 263/11457/14-ц, виданого 16.12.2014р. Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 12000грн. щомісячно, починаючи з 31.10.2014р. та до повноліття дитини, з подальшою індексацією стягнутої суми аліментів (а.с. 47). Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2007р. належить будинок у м. Маріуполі по вул. Тимирязєва, 1а, який є предметом іпотеки в договорі між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 (а.с.46).

Приймаючи рішення про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві на виїзду за межі України, суд виходив з доведеності факту ухилення від виконання рішення суду, оскільки боржник сплачував аліменти у меншому від встановленого рішенням суду розмірі.

З такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України, ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а також за змістом ст. 313 ЦК України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За положеннями п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Згідно із цим Законом у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов"язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов"язань, можливо обмеження у праві виїзду за межі України (ст. 6 п. 5).

Звертаючись до суду, державний виконавець обґрунтовував подання такими складовими як наявність статусу боржника у виконавчому провадженні і сплата аліментів в меншому розмірі, ніж присуджено рішенням суду, що зумовили необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення виконання виконавчого документу.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в листі від 01.02.2013р. "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

В апеляційній скарзі боржник посилається на те, що працює моряком на судах іноземних компаній, і це вбачається з відомостей прикордонної служби держави (а.с. 101); зараз не має можливості укласти контракт і працювати, отримуючи заробіток, в тому числі для сплати аліментів і заборгованості по аліментам. Частковий розмір сплачуваних ним аліментів 3000грн. пов'язаний із відсутністю роботи (контрактів).

Як зясовано в ході дослідження матеріалів виконавчого провадження номер за АСВП 45928322 з примусового виконання рішення суду від 16.12.2014р. (а.с. 82-124), окрім квартири боржника, що є предметом іпотеки в порядку забезпечення виконання зобов'язань перед АКБ «Укрсоцбанк», державним виконавцем іншого майна у боржника не відшукано; боржник згідно відповідних реєстрів не має рахунків у банках, не є отримувачем пенсії, не має роботи за трудовими договорами або цивільно-правовими угодами на території України.

За відсутності в боржника майна, інших доходів, окрім отримуваного заробітку моряка за періодичними контрактами на іноземних судах, часткове виконання ним аліментних зобовязань, колегія суддів віднаходить переконливими доводи ОСОБА_2 з приводу того, що можливість виїзду за межі України забезпечує йому роботу, а відтак, і єдине джерело доходу, за рахунок чого відбувається виконання судового рішення зі сплати аліментів.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що боржник реагує на виклики державного виконавця: боржником 20.03.2017р., 14.04.2017р. подані заяви про долучення до матеріалів справи оплачених квитанцій зі сплати аліментів, розписок стягувача про отримання аліментів, поштових переказів.

Тож, переконливих доказів і свідчень про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов'язків в ході розгляду справи судом першої інстанції не здобуто, таких відомостей не надано і до суду апеляційної інстанції.

Проте, суд обмежився наявністю відомостей про статус ОСОБА_2 як боржника у виконавчому провадженні, а також увязав твердження про ухилення боржника від виконання ним своїх зобовязань із сплатою аліментів в меншому, від встановленого судовим рішенням розмірі. Таке твердження є помилковим. До того ж, використаний судом принцип доцільності обмеження боржника у праві виїзду за кордон до погашення заборгованості по сплаті аліментів у повному обсязі не ґрунтується на вимогах законодавства, що регулює розгляд виниклого процесуального питання.

Отже, оскаржувана ухвала суду із висновком про ухилення боржника від виконання рішення не є достатньо вмотивованою.

Оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання, як йшлось вище, то, із урахуванням недоведеності свідомого ухилення від виконання зобовязань, без поважних причин, колегія суддів впевнилась в необґрунтованості обмеження ОСОБА_2 в праві виїзду за межі України, що задекларовано ратифікованими Україною міжнародними нормами (ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права), Конституцією України і Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення подання ВДВС щодо обмеження ОСОБА_2 на даному етапі у праві виїзду за межі держави, на що суд першої інстанції не зважив у порушення норм процесуального закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ст. 312 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 квітня 2017 року скасувати.

В задоволенні подання Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий С.А. Попова

Судді В.М.Барков

ОСОБА_7