Провадження № 2/219/4696/2017
18 грудня 2017 року м. Бахмут Донецької області
Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Хомченко Л.І.,
секретар Останкевич Є.Ю.,
позивач ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -
В С Т А Н О В И В :
17.11.2017 року позивач - ОСОБА_1, звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача посилаючись на те, що з 18.02.2012 року по 20.03.2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу з відповідачем мають малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
На даний час фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені. Після припинення шлюбних відносин дитина залишились проживати з нею.
На теперішній час позивач збирається відвідати своїх родичів в м.Волжський, Волгоградської області. Але після розірвання шлюбу з відповідачем стосунки погіршились і він відмовляється дати згоду на перетин кордону, у зв'язку з чим позивач не може виїхати з дитиною за кордон до родичів.
Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Також відповідно до ч. 1 ст.257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з ч .І ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Оскільки вона має бажання й фінансову можливість організувати для їх з відповідачем дитини поїздку на відпочинок до родичів за межі України, а саме - до Російської Федерації, що також буде супроводжуватись й оздоровленням, духовним розвитком, збільшенням загального кругозору дитини, а відповідач без будь-яких правових підстав цьому перешкоджає, то така поведінка відповідача не узгоджується з принципом першочергового врахування інтересів дітей. При цьому відсутність будь-яких мотивів для подібної поведінки відповідача свідчить про її необґрунтованість. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме - до Російської Федерації та на зворотній в'їзд в Україну ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області) у супроводі матері - ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 на період з 29.12.2017 року по 29.12.2018 року.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи його було повідомлено.
Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батько малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження дитини, яка на даний час проживає з позивачкою.
Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
З позовної заяви вбачається, що відповідач не приймає належної участі у вихованні дитини, а позивач має намір тимчасово разом із сином виїхати на відпочинок за кордон.
Така подорож матиме важливе значення для духовного та фізичного розвитку дитини.
Відповідно до положень п.2 ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд без згоди та супроводу другого з батьків (п.4).
За змістом ст.141, ч.1 ст.151, ч.2 ст.155 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мати ї батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.
Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно ст.16 вищезазначеного закону батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.
Згідно ч.1 ст.18 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року) батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Враховуючи те, що відповідач не займається вихованням дитини, не забезпечує його матеріально, а позивачка створює умови для його належного розвитку та виховання, в тому числі і поїздкою в іншу державу, відмова відповідача у наданні дозволу на виїзд дітей є безпідставною, тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, оскільки така поїздка буде відповідати інтересам дитини.
Керуючись ст. ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223, 224-233 ЦПК України, суд,
Надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 693 від 16 жовтня 2012 року) на тимчасовий виїзд з України до м. Волжський, Волгоградської області, Російської Федерації та до України в зворотньому напрямку терміном на один рік з 29.12.2017 року по 29.12.2018 року в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана відповідачем протягом десяті днів з дня отримання їм копії рішення.

Суддя Л.І.Хомченко