У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

01 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Міське управління справами» Дніпропетровської міської ради про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 20 січня 2016 року по 14 квітня 2016 року перебувала у трудових відносинах з КП «Міське управління справами», працюючи на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи.

Наказом № 65п від 15 березня 2016 року її звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням посади, проте під час звільнення відповідач не провів виплату всіх належних сум.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16 860 грн 60 коп. та відшкодувати їй витрати на правову допомогу в сумі 12 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КП «Міське управління справами» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період від 09 червня 2016 року по 13 липня 2016 року в сумі 6 463 грн 23 коп. (з утриманням з цих сум обов'язкових платежів і зборів).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

05 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з КП «Міське управління справами» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2016 року по 14 липня 2016 року у розмірі 16 860 грн 60 коп.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач в день звільнення не працювала, а тому обов'язок зі сплати належних сум при звільненні у відповідача виник після пред'явлення позивачем відповідної вимоги у вигляді позовної заяви.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов суд апеляційної інстанції, виходив з того, що законодавством не передбачено обов'язку звільненої особи вимагати проведення з нею розрахунку, що кошти не були виплачені з вини позивача та внаслідок її дій по ухиленню від отримання таких, тому як жодних актів про відмову в проведенні розрахунку, представниками відповідача не складалось, жодних пояснень уповноважених осіб за такі дії не відбирались.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 20 січня 2016 року по 14 квітня 2016 року

ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з КП «Міське управління справами» працюючи на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи.

Наказом № 65к від 15 березня 2016 року її звільнено із займаної посади з 14 квітня 2016 року на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням посади, проте під час звільнення відповідач не провів виплату всіх належних їй сум.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник, або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи роз'яснення викладені в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» згідно з якими «установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, які він ставив у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто саме на роботодавця покладається обов'язок провести в день звільнення з працівником повний розрахунок.

Таким чином, закон прямо покладає саме на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Задовольняючи позов суд апеляційної інстанції виходив з того, що

18 квітня 2016 року позивачка ознайомилась з розрахунковим листом, підписала обхідний лист та отримала трудову книжку, проте не отримала розрахунку при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

01 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Міське управління справами» Дніпропетровської міської ради про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович