АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Київського Національного торговельно-економічного університету на рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 травня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Київського Національного торговельно-економічного університету про поновлення на роботі, визнання не чинним та скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Київського Національного торговельно-економічного університету та просила поновити їй строк для звернення до суду за захистом своїх трудових прав; визнати нечинним та скасувати наказ про її звільнення з посади доцента кафедри готельно-ресторанного бізнесу № 1871-к від 25 листопада 2015 року; зобов'язати Київський Національний торговельно-економічний університет поновити її на посаді доцента кафедри готельно-ресторанного бізнесу та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 36 955 грн.71 коп.

Зазначала, що з 01 вересня 1998 року працювала в Київському Національному торговельно-економічному університеті безстроково, а 26 листопада 2010 року її було переведено на контрактну форму трудового договору, у зв'язку з чим було підписано контракт з науково-педагогічним працівником № 164 від 26 листопада 2010 року.

На підставі наказу № 1871-к від 25 листопада 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку із закінченням терміну дії контракту, незважаючи на те, що вона є одинокою матір'ю, яка самостійно виховує дитину, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому вважала вказаний наказ протиправним.

Окрім цього, як на підставу до поновлення строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав, вказувала, що протягом тривалого часу намагалась поновити свої трудові права з роботодавцем в добровільному порядку, однак останній постійно ігнорував її звернення, що підтверджується листами від 11 грудня 2015 року та № 778/28 від 04 березня 2016 року, а тому просила визнати строк для звернення суду з заявою про поновлення її трудових прав пропущеним з поважних причин.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2017 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ Київського національного торговельно-економічного університету №1871-к від 25 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади доцента кафедри готельно-ресторанного бізнесу Київського національного торговельно-економічного університету.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді доцента кафедри готельно-ресторанного бізнесу Київського національного торговельно-економічного університету.

Стягнуто з Київського національного торговельно-економічного університету суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 95 709 грн. 12 коп.

В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі позивачка, за змістом, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Київського Національного торговельно-економічного університету середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 листопада 2015 року по 25 травня 2017 року у розмірі 138742 грн. 78 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача, за змістом, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та її представника, які підтримали подану позивачкою апеляційну скаргу та просили у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, представника Київського Національного торговельно-економічного університету, який просив подану відповідачем апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу позивачки відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам процесуального права рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, з 01 вересня 1998 року ОСОБА_1. перебувала із Київським Національним торговельно-економічним університетом у трудових відносинах (а.с.21 т.1).

Встановлено, що 26 листопада 2010 року між сторонами було укладено строковий контракт з науково-педагогічним працівником № 164, відповідно до якого позивачку було призначено на посаду доцента кафедри готельно-ресторанного бізнесу зі строком дії договору з 26 листопада 2010 року по 25 листопада 2015 року (а.с.10 т.1).

Встановлено, що 25 листопада 2015 року наказом ректора Київського національного торговельно-економічного університету ОСОБА_2 за № 1871-к від 25 листопада 2015 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням терміну дії контракту (а.с.86 т.1).

Відповідно до п. 2 вказаного наказу, керівником установи зроблено розпорядження про виплату позивачці грошової компенсації за невикористану відпустку в кількості 17 календарних днів та за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як одинокій матері в кількості 30 календарних днів.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, його матір'ю є ОСОБА_1, а батьком - ОСОБА_4 (а.с.20 т.1).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 липня 2011 року у справі № 2-3484/11 шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 розірвано й рішенням того ж суду від 24 липня 2007 року у справі № 2-1734/07 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, з останнього стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1 000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с.8,9 т.1).

Відповідно до розрахунку державного виконавця № 36638 від 16 вересня 2015 року, аліменти колишнім чоловіком позивачки жодного разу не сплачувались у зв'язку з чим заборгованість станом на 31 серпня 2015 року становить 60 000 грн. (а.с.16 т.1).

Змістом довідки Гімназії № 39 імені гетьмана України БогданаХмельницького №240 від 24 листопада 2015 року підтверджено, що батько ОСОБА_3 за період з 01 вересня 2012 року по теперішній час в школу не приходив, з класним керівником не спілкувався, не цікавився навчанням, поведінкою та оточенням сина, батьківські збори не відвідував (а.с.17 т.1).

Згідно даних довідки за формою № 3, виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового у Печерського району м. Києва» від 03 лютого 2016 року № 394, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з матір'ю (а.с.7 т.1).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 є одинокою матір'ю, остільки виховує дитину, яка не досягла 14 років, без батька, самостійно.

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з підстав порушення відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 її трудових прав, передбачених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, як одинокої матері.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо.

За змістом ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Статтею 55 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що доцент є основною посадою науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів. Частиною 11 зазначеної статті передбачено, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Отже, обов'язковою умовою заміщення посади доцента кафедри є проходження конкурсного відбору.

Матеріалами справи доведено, що в момент звільнення ОСОБА_1 термін дії укладеного з нею трудового контракту закінчився, а укладення контракту на новий строк відповідно до вимог ст. 55 згаданого Закону, передбачав обов'язкову участь і перемогу у конкурсі.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не здійснив працевлаштування позивачки, як того вимагає ч. 3 ст. 184 КЗпП України, у зв'язку з чим поновив її на раніше займаній посаді, колегія суддів визнає необґрунтованими, такими, що суперечать нормам матеріального права, остільки положення згаданої норми права регулює питання працевлаштування одинокої матері, а не поновлення на роботі.

Зі змісту долучених до справи звернень ОСОБА_1 на адресу ректора КНТЕУ, які залишилися поза увагою суду, убачається, що позивачка, посилаючись на ч. 3 ст. 184 КЗпП України, наполягала в її працевлаштуванні лише на раніше займаній нею посаді доцента університету (а.с.12,13,11 т.1).

Між тим, відповідно до матеріалів справи, посада, на яку претендувала позивачка, є науково-педагогічною і призначенню на неї передує конкурсний відбір, лише за результатами якого можливо укладення трудового контракту.

Відповідно до акту № 26-197/272 від 23 березня 2016 року позапланової перевірки Київського національного торговельно-економічного університету,складеного Головним управлінням держпраці у Київській областіза результатами звернення ОСОБА_1 на предмет додержання навчальним закладом законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, порушень трудовогозаконодавства під час звільнення ОСОБА_1, не виявлено (а.с.43-55 т.1).

Зазначений акт перевірки судом першої інстанції до уваги прийнятий не був, що свідчить про порушення ст. 212, 213 ЦПКУкраїни.

Суд у рішенні зробив узагальнюючі висновки про невжиття відповідачем заходів щодо працевлаштування ОСОБА_1, проте не з'ясував, чи були вакантними посади, які могла б за рівнем кваліфікації обійняти позивачка, що свідчить про неповне з'ясування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

З наданих під час апеляційного провадження доказів видно, що 25 листопада 2015 року, тобто в день звільнення позивачки з роботи, їй було запропоновано для працевлаштування вільні посади, від яких остання відмовилася, у зв'язку з чим було складено відповідний акт.

Згідно цього акту ОСОБА_1 було запропоновано працевлаштування за такими посадами: завідувач лабораторії, лаборант, старший викладач, між тим, позивачка від запропонованих посад відмовилася (а.с.237 т.1).

Як на підставу неподання вказаного документу в суді першої інстанції, відповідач послався на те, що в КНТТУ під час зміни начальника відділу кадрів та передачі всієї документації від попереднього начальника до нового, деякі документи були загублені, однак віднайдені в подальшому.

На підтвердження вказаних обставин до справи долучено службову записку № 21 від 11 липня 2017 року начальника відділу обліку студентів (колишній начальник відділу кадрів) ОСОБА_6 на ім'я ректора Київського Національного торговельно-економічного університету ОСОБА_2 (а.с.236 т.1).

При цьому, підлягає до врахування й та обставина, що в навчальному закладі працює значна кількість працівників, зокрема, станом на день перевірки Управлінням держпраці працюючих осіб в університеті було 1800 осіб (а.с.43 т.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ненадання вказаних доказів до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами й вважає їх, з урахуванням обставин справи, належними й допустимими.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ректор Київського Національного торговельно-економічного університету ОСОБА_7 підтвердив, що в день звільненням він особисто пропонував ОСОБА_1 вільні в університеті посади, які вона могла б обійняти, проте остання від них відмовилася.

ОСОБА_1 пояснень ректора університету не спростувала.

Допитана у якості свідка ОСОБА_8, яка на час складання акту обіймала посаду заступника начальника відділу кадрів університету, підтвердила відмову позивачки від запропонованих їй вільних посад та складання у зв'язку з цим акту.

Об'єктивно вказані обставини підтверджуються змістом звернень ОСОБА_1 на ім'я ректора університету, відповідно до яких позивачка, посилаючись на ч. 3 ст. 184 КЗпП України, наполягала про її працевлаштування на посаді доцента, в той час як вказана посада передбачає лише конкурсний відбір (а.с.12,13,11).

Згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу може бути стягнутий з відповідача лише при умові порушення трудових прав особи під час звільнення.

Враховуючи те, що позивачка добровільно відмовилася від працевлаштування на запропоновані посади, то вина відповідача в даному випадку відсутня, а отжевідсутній і факт вимушеного прогулу позивачки, що виключає підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку.

Окрім цього, колегія суддів враховує й долучений до справи доказ про виплату відповідачем ОСОБА_1 передбачений ч. 3 ст. 184 КЗпП України трьохмісячний середній заробіток на період працевлаштування.

Отже, розглядаючи спір, районний суд припустився неповного з'ясування обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального й процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення районного суду у повному обсязі й ухвалення по справі нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 -316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Київського Національного торговельно-економічного університету задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Київського Національного торговельно-економічного університету про поновлення на роботі, визнання не чинним та скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскарженo в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/13258/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8735/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.