У Х В А Л А

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Український Інноваційний Банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2016 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено: стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Український інноваційний банк») в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_5 суму коштів в розмірі 137 тис. 745 грн. 18 коп. та на користь ОСОБА_4 суму коштів в розмірі 137 тис. 745 грн. 18 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року у вищезазначеній справі.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального права України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року, 23 березня 2016 року та постанову Верховного Суду України від 1 червня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов висновку про те, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію (з 25 грудня 2015 року), що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2016_11_15/pravo1/T124452.html?pravo=1>.

Разом з тим у справі, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року, в якій надана заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, суд дійшов протилежних висновків за аналогічних обставин - скасувавши рішення суду апеляційної інстанції та залишивши в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі й відступаючи від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року зазначав, що порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Однак, Верховний Суд України вже неодноразово вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених заявником норм права у подібних правовідносинах та висловлював свою правову позицію, зокрема в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року та 12 квітня 2017 року міститься висновок про те, що,

на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_558/ed_2015_03_02/pravo1/T124452.html?pravo=1>Цьому правовому висновку відповідають судові рішення, про перегляд яких подано заяву.

У постанові Верховного Суду України від 1 червня 2016 року міститься висновок про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів не вбачає необхідності у відкритті провадження у вищезазначеній справі.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Український Інноваційний Банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення грошових коштів до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
Л.І. Охрімчук