ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1455/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. з секретарем судового засідання Горбань С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скайд», приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, заявивши до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скайд» (далі - ПАТ «СК «Скайд») вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в межах ліміту страхового відшкодування в розмірі 50000 грн., а до ОСОБА_3 - про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 199262,88 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

Під час розгляду справи позивач відмовився від вимог до ПрАТ «СК «Скайд», заявивши до ОСОБА_3 вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 249 262,88 грн. та моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. 23 квітня 2016 р. з вини відповідача ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої отримав механічні пошкодження автомобіль НОМЕР_1. Згідно звіту про оцінку вартість завданого позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріального збитку становить 241672,88 грн. Також позивач поніс витрати на оплату звіту спеціаліста в сумі 2000 грн. та послуг таксі, яким він був змушений користуватись із-за відсутності власного автомобіля, в сумі 5 590 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу заподіяно також моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях через втрату автомобіля та вимушених змінах у способі життя. Позивач проживає за містом і працює журналістом, маючи ненормований робочий графік, а тому він вимушений був постійно користуватися послугами таксі, не зміг поїхати у заплановану відпустку. Також через втрату автомобіля він перебував у постійному стресі, а тому вимушений був звертатися до психолога та приймати заспокійливі препарати. Оскільки цивільна відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «СК «Скайд», позивач вчасно повідомив страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду і подав відповідні заяви, проте страхове відшкодування не отримав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач позов не визнав. Його представник ОСОБА_5 послався на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у ПАТ «СК «Скайд» на підставі полісу № АЕ/4984958 з лімітом відповідальності в розмірі 50000 грн., а тому правові підстави для

покладення на нього відповідальності за усю заподіяну матеріальну шкоду відсутні. Окрім того позивач не довів розмір завданої шкоди, оскільки залученим позивачем спеціалістом питання про визначення вартості транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди взагалі не досліджувалось. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення витрат на таксі, не доведено його проживання за межами м. Києва та не обґрунтовано розмір моральної шкоди.

Треті особи ПАТ «СК «Скайд» та приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо» (далі - ПрАТ «СК «Вусо») повідомлялись про розгляд справи у встановленому законом порядку, проте їх представники в судове засідання не з'явилися, про причини неявки не повідомили.

Причини повторної неявки представників третіх осіб в судове засідання суд розцінив як не поважні та дійшов висновку про можливість розгляду справи у їх відсутність.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши, письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

23.04.2016 у м. Києві на вул. Старобориспільській сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 та Geely Emgrand 7, д.н.з. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_6

Постановами Дарницького районного суду м. Києва від 19.05.2016 та Апеляційного суду м. Києва від 06.07.2016 у цій дорожньо-транспортній пригоді встановлено вину відповідача ОСОБА_3, який допустив порушення вимог п. 33.4.1, 33.3.21 ПДР України, що і спричинило пошкодження транспортних засобів (а.с. 9-11, 12-16).

Автомобіль Geely Emgrand 7, д.н.з. НОМЕР_3, належить на праві власності позивачу ОСОБА_2 (а.с. 69).

На підтвердження розміру матеріальної шкоди позивачем надано Звіт № 2098/15 від 23.06.2016, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_4, становить 241 672,88 грн. (а.с.27-59).

Автотоварознавчим дослідженням встановлено, що оскільки ринкова вартість автомобіля Geely Emgrand 7 до його пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді складає 241 672,88 грн., а вартість відновлювального ремонту - 289 157,96 грн., відновлювальний ремонт транспортного засобу є недоцільним з економічної точки зору.

Вказаний Звіт суд вважає належним і допустимим доказом та покладає його в обґрунтування рішення, відкидаючи заперечення представника відповідача щодо його прийняття з таких підстав.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, окрім іншого, на підставі письмових доказів.

Звіт про оцінку складений з врахуванням даних, отриманих під час огляду автомобіля позивача, для участі у якому відповідач викликався у встановленому порядку (а.с. 61).

У звіті спеціаліст, який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача і зареєстрований у Державному реєстрі оцінювачів, керуючись Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність", Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», провів ідентифікацію транспортного засобу, визначив ринкову вартість автомобіля на момент пошкодження, коефіцієнт його фізичного зносу на момент ДТП, обсяг і номенклатуру робіт з відновлювального ремонту транспортного засобу, перелік необхідних складових та матеріалів, та вартість відновлювального ремонту.

Жодних доказів, які б дали підстави поставити під сумнів висновки спеціаліста, відповідач не надав.

Судом також встановлено, що окрім збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, позивач поніс витрати на оплату послуг спеціаліста-автотоварознавця в сумі 2000 грн. (а.с. 60) та на оплату послуг стоянки автомобіля і таксі в загальному розмірі 5590,00 грн. (а.с. 70-78).

Заперечення відповідача щодо безпідставності зазначених вимог суд відкидає, оскільки позивачем надані достатні докази, які підтверджують, що саме винні дії відповідача зумовили необхідність замовлення ним висновку спеціаліста-автотоварознавця та користування послугами

стоянки автомобіля і таксі, що зумовлено проживанням за межами міста та особливим характером його роботи (а.с. 23, 119).

Судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 при використанні автомобіля BMW 320 була застрахована у ПАТ «СК «Скайд» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/4984958 з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50000 грн. та нульовою франшизою (а.с. 111).

20.07.2016 позивач ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «СК «Скайд» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 21), але на день розгляду справи зобов'язання по виплаті страхового відшкодування страховиком не виконане.

На обґрунтування заперечень представник відповідача посилався на те, що майнові інтереси позивача, пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням автомобілем НОМЕР_5, були застраховані в ПрАТ «СК «Вусо». Вказана обставина знайшла своє підтвердження в суді, але на вирішення спору це не впливає, оскільки жодних виплат за договором добровільного страхування наземного транспорту № -10-02 від 27.06.2015 ОСОБА_2 не отримував, що підтверджується листом ПрАТ «СК «Вусо» № 2734 від 06.04.2017.

При вирішенні цього позову суд керується положеннями цивільного законодавства, які регулюють як зобов'язання, що випливають із заподіяння шкоди (деліктні зобов'язання), так і договірні зобов'язання, які ґрунтуються на договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Так, відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, при цьому шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок

дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч. 1 та 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд, обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою

цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом

звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 р. у справі № 6-2808цс15 та від 14 вересня 2016 р. у справі № 6-725цс16 іє обов'язковою для всіх судів України в силу положень ст. 360-7 ЦПК України.

З урахуванням встановлених обставин, вищевказаних положень цивільного закону та правової позиції Верховного Суду України суд вважає обґрунтованими і доведеними вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі вартості втраченого автомобіля, що становить 241 672,88 грн., витрат на проведення оцінки вартості завданого матеріального збитку в розмірі 2000 грн. та витрат на оплату послуг стоянки автомобіля і таксі в розмірі 5590 грн., а всього 266 941,47 грн.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди суд керується положеннями ст. 23 ЦК України, яка закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди визначаючи, що моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна, та ст. 1167 цього Кодексу, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

З огляду на встановлені обставини суд вважає доведеним, що винні неправомірні дії відповідача ОСОБА_3 спричинили позивачу ОСОБА_2 душевні страждання, викликані знищенням цінного майна, та зумовили істотні зміни у звичному способі його життя, оскільки він не може користуватися автомобілем і змушений був витрачати час, зусилля та власні кошти на звернення до психолога (а.с. 24-25), збирання необхідних документів, звернення до адвоката та до суду, щоб довести порушення своїх прав.

З урахуванням наведеного та великого розміру завданої ОСОБА_3 матеріальної шкоди суд визнає обґрунтованою компенсацію завданої йому моральної шкоди в сумі 15000 грн. вважаючи, що такий розмір моральної шкоди є цілком розумним і справедливим.

Оскільки судом ухвалюється рішення про стягнення на користь позивача відшкодування вартості автомобіля, який відповідно до висновку спеціаліста не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, за результатами обговорення в судовому засіданні суд вбачає підстави для покладення на позивача обов'язку передати цей автомобіль відповідачу після відшкодування ним збитків.

Вирішуючи відповідно до положень ст. 88 ЦПК України питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач поніс витрати на сплату судового збору розмірі 3043,85 грн., а ціна заявленого ним позову становить 299262,88 грн.

Оскільки позов задоволено на 264262,99 грн., тобто на на 88/100 частин (264262,99 х 100 : 299262,88), присудженню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 2678,59 грн. (3043,85 х 88%).

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

249262 гривні 88 копійок на відшкодування матеріальної шкоди, 15 000 гривень на відшкодування моральної шкоди та 2678 гривень 59 копійок судових витрат, а всього 266 941 гривню 47 копійок.

Після виконання рішення про відшкодування шкоди зобов'язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 пошкоджений в дорожньо-транспортній пригоді автомобіль Geely Emgrand 7, державний номерний знак НОМЕР_3, відновлювальний ремонт якого є недоцільним з економічної точки зору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: