Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Н.Ю., про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору позики від 23 травня 2012 року

ОСОБА_6 взяла у ОСОБА_5 у борг грошові кошти у розмірі 1 416 000 грн, що в еквіваленто (за домовленістю сторін)

177 000 доларів США. Виконання умов договору позики забезпечено іпотечним договором, укладеним того ж дня між ОСОБА_5 та

ОСОБА_3, за умовами якого останній передав в іпотеку ОСОБА_5 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності

від 30 березня 2012 року, і земельну ділянку, площею 0,2076 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 13 квітня 2012 року.

23 травня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 також було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в забезпечення виконання зобов'язання за договором позики грошей від 23 травня 2012 року, і виплати пені, відшкодування збитків в результаті порушення умов договору позики.

ОСОБА_3 зазначав, що за договорами купівлі-продажу від 8 червня 2015 року іпотекодержатель ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_4 вказані житловий будинок і земельну ділянку.

Позивач вказував, що він не отримував заяви-повідомлення від ОСОБА_5 або від нотаріуса про порушення ОСОБА_6 її зобов'язань за договором позики, реалізація предмету іпотеки була проведена з істотним заниженням вартості, та не було дотримано положення п. 6.7.4 іпотечного договору, який встановлює, що у разі набуття права власності на предмет іпотеки або реалізації іпотеки за ціною, яка перевищує суму основного зобов'язання та суму витрат, що передбачені п. 1.3.2 цього договору, іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати недійсними договір купівлі-продажу від 8 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу від 8 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, предметом якого є земельна ділянка, площею 0,2076 га, розташована по АДРЕСА_1.

У липні 2015 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, у якому просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Позов мотивував тим, що він є власником нерухомого майна, а саме житлового будинку і земельної ділянки за договорами купівлі-продажу

від 8 червня 2015 року, а відповідачі на теперішній час продовжують проживати у вищевказаному житловому будинку, відмовляються виселитись, чим порушують його право власності та користування житловим будинком.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 липня 2015 року позови ОСОБА_3 і ОСОБА_4 об'єднанні в одне провадження.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області

від 20 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкодиу користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовано вжиті у справі заходи забезпечення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання правочинів недійсними та задовольняючи позов ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, суди виходили з того, що договори купівлі-продажу від 8 червня 2015 року будинку і земельної ділянки, за якими ОСОБА_5, як іпотекодержатель, скориставшись правом передбаченим договором про забезпечення вимог іпотекодержателя, з метою погашення заборгованості позичальника продала предмет іпотеки ОСОБА_4, який у передбаченому законом порядку придбав майно. Спірні договори купівлі-продажу не порушили прав іпотекодавця, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання їх недійсними. При цьому, суд першої інстанції вказав, що відповідачі незаконно перешкоджають новому власнику майна - ОСОБА_4, користуватися його власністю.

Дані висновки відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що згідно нотаріально посвідченого договору позики грошових коштів від 23 травня 2012 року ОСОБА_5 передала в борг ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 1 416 000 грн, що за домовленістю сторін є еквівалентом 177 000 доларів США, які ОСОБА_6 зобов'язалася повернути до 23 листопада 2012 року.

23 травня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_6 за спірним договором позики. Предметом вказаного іпотечного договору є нерухоме майно: житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, та земельна ділянка, площею 0,2076 га, на якій розташований житловий будинок та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Також 23 травня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в забезпечення виконання зобов'язання за спірним договором позики, а також виплаті пені, відшкодування збитків в результаті порушення умов договору позики.

У п. 8 договору про задоволення вимог іпотекодержателя сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, одним з наступних способів задоволення своїх вимог, про що іпотекодержатель сповіщає іпотекодавця шляхом надіслання останньому повідомлення: про перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, в рахунок виконання зобов'язань за договором позики або про продаж предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законом, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 1 440 000 грн і пеня в сумі 4 320 000 грн.

Згідно договорів купівлі-продажу від 8 червня 2015 року

ОСОБА_5, скориставшись правом іпотекодержателя, продала ОСОБА_4 предмети іпотеки, а саме: житловий будинок і земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором

(ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

При цьому, ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 8 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23 травня 2012 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодаржателя може бути здійснено у позасудовому порядку, зокрема, продаж предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законом, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотеко держателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Також, положення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що у разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

У справі, яка переглядається, судами встановлено що між

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виникли боргові зобов'язання на підставі договору позики від 23 травня 2012 року, за належне виконання яких поручився своїм майном ОСОБА_3, на підставі іпотечного договору

від 23 травня 2012 року. ОСОБА_6 свої зобов'язання по договору позики не виконала і борг у встановлені договором терміни не повернула. У зв'язку з чим за заборгованість була стягнута в судовому порядку.

Оцінивши надані сторонами докази в порядку ст. 212 ЦПК України, суд вірно застосував положення ст. ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» встановив фактичні обставини справи та дійшов до правильного правого висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову про визнання правочинів недійсними.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області

від 20 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області

від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська