Єдиний унікальний номер 219/8446/16-ц Номер провадження 22-ц/775/789/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Жданової В.С., Канурної О.Д.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 5 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області про скасування наказу начальника ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області від 26.07.2016 року №416-ВП про звільнення, поновлення на посаді старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці у ОСОБА_2 управлінні Держпраці у Донецькій області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

26 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області про звільнення, поновлення на посаді старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці у ОСОБА_2 управлінні Держпраці у Донецькій області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно з наказом ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області від 8.06.2016 року №289-ВП з 14.06.2016 року він був призначений на посаду старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці з випробувальним терміном на 3 місяці.

Наказом ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області №416-ВП від 26.07.2016 року його звільнено з посади з 29 липня 2016 року за результатами випробування, відповідно до частини 2 ст. 28 КЗпП України, виплачена грошова компенсація за невикористані 3 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 14.06.2016 по 29.07.2016 року.

На момент звільнення він знаходився на лікарняному з 27.07.2016 року по 03.08.2016 року.

Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_2 управління Держпраці про звільнення, поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 5 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області про скасування наказу начальника ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області від 26.07.2016 року №416-ВП про звільнення, поновлення на посаді старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці у ОСОБА_2 управлінні Держпраці у Донецькій області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задоволено частково.

Скасовано наказ ОСОБА_2 управління Державної праці у Донецькій області №416-ВП від 26.07.2016 року про звільнення ОСОБА_1 29 липня 2016 року з посади старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці, за результатами випробування, відповідно до частини 2 ст. 28 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області з 29.07.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26411,20 грн. за виключенням виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю при наявності документального підтвердження виплати цієї допомоги.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2017 року допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

З рішенням від 5 квітня 2017 року не погодився позивач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 5 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення про стягнення на його користь з ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу без будь-яких відрахувань, в іншій частині рішення залишити без змін.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 наведено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд безпідставно зменшив розмір виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму, яка була ним отримана у якості допомоги по безробіттю.

Вважає, що з відповідача підлягає стягненню вся сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не залежно від отриманої грошової допомоги по безробіттю, посилаючись на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року.

З рішенням від 5 квітня 2017 року не погодився відповідач Головне управління Держпраці у Донецькій області та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 5 квітня 2017 року та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області наведено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_3 29 липня 2016 року звільнено з посади за результатами випробування, відповідно до частини 2 ст. 28 КЗпП України, йому виплачена грошова компенсація за невикористані 3 календарних дні щорічної основної відпустки. Невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді встановлено службовою запискою від 26 липня 2016 року.

Позивач, знаючи про своє звільнення з 29.07.2016 року, свідомо вийшов на лікарняний та навмисно не надав відповідачеві відомості про це.

Крім того, перебуваючи на лікарняному, він приїхав в інше місто на прийом до начальника Управління, при цьому не виглядав хворим.

Відповідач вважає, що звільнення позивача з займаної посади як такого, що не пройшов випробувальний термін, повністю відповідає чинному законодавству.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області не визнав, просив її відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу Управління підтримав, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційну скаргу позивача не визнав, просив її відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному

порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що з 14 червня 2016 року наказом №298-ВП від 08.06.2016 року позивача призначено на посаду старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці з випробувальним терміном три місяці. 29 червня 2016 року наказом №416-ВП від 26.07.2016 року його звільнено за результатами випробування відповідно до частини 2 статті 28 КЗпП (а.с. 41, 36).

Підставою для звільнення слугувала службова записка ОСОБА_4 від 26 липня 2016 року, з якої вбачається, що за час роботи ОСОБА_1 проявив себе з негативної сторони, не виконував свої посадові обовязки протягом декількох днів, а також порушував правила внутрішнього розпорядку та правила етичної поведінки працівників. В період з 20 липня 2016 року по 25 липня 2016 року включно був відсутній на робочому місці, не повідомивши причин своєї відсутності. 26 липня 2016 року більшість робочого дня був відсутній на робочому місті та займався вирішенням особистих справ, не повязаних з діяльністю структурного підрозділу, у якому працює (а.с. 85).

З повідомлення про необхідність одержання трудової книжки від 29 липня 2016 року видно, що позивачеві пропоноване отримати трудову книжку у відділі управління персоналом ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області або надати згоду на пересилання її поштою (а.с. 87).

З копії листа непрацездатності серії АГТ №580127 від 27 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 27 липня 2016 року по 3 серпня 2016 року. Стати до роботи з 04.08.2016 року (а.с. 42).

З повідомлення головного лікаря ЦПМСД Бахмутської міської ради №354 від 03.03.2017 року вбачається, що відповідач звертався до закладу з запитом про надання інформації стосовно позивача щодо перебування його на лікарняному, запит від 29.07.2016 року №10/1635 (а.с. 117).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині скасування наказу начальника ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області від 26.07.2016 року №416-ВП про звільнення, поновлення на посаді старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці у ОСОБА_2 управлінні Держпраці у Донецькій області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в цій частині та незаконності звільнення позивача, у звязку з чим з відповідача на користь позивача стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26411,20 грн. за виключенням виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю при наявності документального підтвердження виплати цієї допомоги.

Висновок суду першої інстанції щодо скасування наказу начальника ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області від 26.07.2016 року №416-ВП про звільнення та поновлення позивача на посаді старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці у ОСОБА_2 управлінні Держпраці у Донецькій області є

обґрунтованим та таким, що відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.

Проте, з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 26411,20 грн. за виключенням виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю при наявності документального підтвердження виплати цієї допомоги погодитись неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Тобто під час випробування працівник вважається прийнятим на роботу, але з умовою, що укладений з ним трудовий договір буде розірвано, якщо він не витримає випробування.

Згідно ст. 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. Строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця. Якщо працівник в період випробування був відсутній на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або з інших поважних причин, строк випробування може бути продовжено на відповідну кількість днів, протягом яких він був відсутній.

Відповідно до ст. 28 КЗпП України у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року також зазначає, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звільнений з посади 29 липня 2016 року, перебуваючи на лікарняному з 27 липня 2016 року по 3 серпня 2016 року, і відповідач про такі обставини був обізнаний (а.с. 41, 42, 117).

Отже, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Скасовуючи наказ ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області №416-ВП від 26 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади старшого інспектора відділу контролю північного напрямку управління з питань праці, за результатами випробування, відповідно до частини 2 ст. 28 КЗпП України та поновлюючи його на роботі, суд першої інстанції виходив саме з цих підстав.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним і законним, тому доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області про обґрунтованість звільнення позивача, апеляційний суд відхиляє.

Інших доводів апеляційна скарга відповідача не містіть.

Що стосується доводу апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставного зменшення розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму, яка була ним отримана у якості допомоги по безробіттю, апеляційний суд вважає, що цей довід заслуговує на увагу, та виходить з наступного.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання суду першої інстанції при зменшенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України №3248-IV від 20 грудня 2005 року.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

На наведене суд першої інстанції належної уваги не звернув, безпідставно зменшив розмір компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу при цьому не навів мотивів для відступлення від цієї правової позиції.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновок щодо зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який не відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.

Тому рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в частині спору про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з ухваленням нового рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 5 квітня 2017 року скасувати в частині спору про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26411, 20 грн. (двадцять шість тисяч чотириста одинадцять грн. 20 коп.) з 30.07.2016 року по 05.04.2017 року.

В інший частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 управління Держпраці у Донецькій області відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: