Справа № 161/6609/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/557/17 Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,

секретар Вергун Т. С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_4 в травні 2016 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 28.01.2016 року він уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір позики, згідно якого остання отримала грошові кошти в розмірі 14440000 грн., що еквівалентно станом на день укладення договору за комерційним курсом євро до гривні (100 євро - 2888,00 грн.) становило 500000,00 євро, які зобов'язувалась повернути до 07.02.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно якого останній зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання частини зобов'язань ОСОБА_2 в розмірі 1000,00 грн. ОСОБА_2 свої зобов'язання по договору позики не виконала, а тому позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів в його користь грошові кошти в розмірі - 1000,00 грн., стягнути з ОСОБА_2 в його користь грошові кошти за договором позики в розмірі 14440000 грн., що еквівалентно 500000,00 євро, а також штрафні санкції в сумі 2367507,40 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору.

08 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики внаслідок його фіктивності. Позов мотивовано тим, що 28.01.2016 року між ОСОБА_4 та нею було підписано договір позики, згідно якого вона нібито позичила у ОСОБА_4 14400000,00 грн., що на момент підписання договору було еквівалентно 500000,00 євро. Вказує, що даний договір позики був підписаний сторонами без наміру створити юридичні наслідки, так як даний договір ОСОБА_2 було підписано лише на прохання ОСОБА_4, необхідність укладення якого він пояснював тим, що за допомогою нього зможе підтвердити своє матеріальне становище у інших судових справах.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2016 року справи за вказаними позовами об'єднано в одне провадження.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики задоволено. Визнано недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 28.01.2016 року. Вирішено питання розподілу понесених витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній наведених та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали та просили її відхилити.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, пояснення сторін та їх представників, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин вчинявся для виду, сторони заздалегідь знали, що договір позики не буде виконаний, тобто укладався фіктивно.

Так, з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом першої інстанції встановлено, що 28.01.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 в позику грошові кошти в розмірі 14440000 грн., що еквівалентно станом на день укладення договору за комерційним курсом євро до гривні (100 євро - 2888,00 грн.) 500000,00 євро, які остання зобов'язувалась повернути до 07.02.2016 року (а.с. 4).

28.01.2016 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір поруки (а.с. 5). Пунктом 2.1. договору визначено розмір відповідальності поручителя перед кредитором за неналежне виконання боржником зобов'язань -1000,00 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 вказано, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Договір позики, що наявний в матеріалах справи, передбачає зазначення свідків, у присутності яких передаються кошти, однак свідки у договорі не зазначені, що дає підстави у сукупності з іншими матеріалами справи вважати недоведеним факт передачі коштів у позику.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач у зв'язку з своїм матеріальним становищем не міг виконати взяті на себе зобов'язання за цим договором щодо передачі грошових коштів в розмірі 14440000,00 грн., а відповідач не мала наміру отримувати дані кошти та вчиняти дії щодо виконання даного договору. Таким чином, оспорюваний правочин вчинявся для виду, сторони заздалегідь знали, що договір позики не буде виконаний, тобто укладався фіктивно.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що письмова форма договору є підтвердженням факту передачі грошової суми позичальнику, не заслуговує на увагу, оскільки в договорі не зазначено, що грошові кошти передані позичальнику та ним отримані, будь-які розписки щодо передачі зазначеної суми коштів в матеріалах справи відсутні. З показів нотаріуса ОСОБА_7, яка була допитана в якості свідка, убачається, що обумовлена договором сума коштів на момент укладення договору у позивача ОСОБА_4 була відсутня. На підтвердження матеріального стану позивача, який би підтверджував можливість реально укласти договір позики на зазначену суму, враховуючи, що в позовній заяві про визнання недійсним договору позики ОСОБА_2 вказує, що у ОСОБА_8 не було можливості передати такі кошти, стороною позивача не надано доказів. Не підтверджують його матеріальне становище і документи, які були долучені до справи під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З договору поруки, укладеного з метою забезпечення зобов»язання договору позики між позивачем та відповідачем ОСОБА_5, убачається, що ОСОБА_5 поручається лише в межах суми, що становить 1000грн., що свідчить про значний дисбаланс між сумою позики та відповідальністю поручителя. Відповідач ОСОБА_2 пояснила, що не знайома з поручителем та про договір поруки їй нічого не відомо. ЇЇ твердження стороною позивача не спростовано. Дані факти також свідчать про те, що договір позики було укладено про людське око без мети створення юридичних наслідків.

Таки чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним підлягає до задоволення, а в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу слід відмовити.

Наведені в апеляційній скарзі та в додаткових письмових поясненнях позивача доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в суді першої інстанції та їм дана правильна правова оцінка. Зазначені доводи не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді