АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.,

секретар: Герман Я.І.

за участю: відповідача - ОСОБА_1, третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Посилався на те, що 08 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 2508/0808/55-008, згідно з яким останньому надано кредит в сумі 20 000 доларів США, строком до 8 серпня 2018 року, зі сплатою 12.5 % річних.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 2508/0808/55-008-Z-1 від 08 серпня 2008 року, відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку банку нерухоме майно квартиру №1, що знаходиться по вул. Оренбурській, 16 м. Чернівці, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 7884, що належить іпотекодавцям, на підставі свідоцтва про

__________________________________________________________________________________________________________________________________

Справа №727/7220/15 Провадження № 22-ц/794/1015/17 Головуючий у 1 інстанції: Літвінова О.Г.

Категорія: 27 Доповідач: Литвинюк І.М.

право спільної часткової власності.

В порушення умов кредитного договору позичальник зобов'язання за договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість в сумі 230 020,87 грн., що складається із суми заборгованості за кредитом 215 458,80 грн., за відсотками 14 535,07 грн..

Зазначав, що через неналежне виконання зобовязань, забезпечених іпотекою, позивач набув право для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем право власності на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом винесено необґрунтоване і незаконне рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що визнання права власності за іпотекодержателем є саме позасудовим порядком вирішенням спору.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, що 08 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2508/0808/55-008. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кошти в сумі 20 000 доларів США, строком до 08 серпня 2018 року, зі сплатою 12,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_3 уклали договір іпотеки № 2508/0808/55-008-Z-1 від 08 серпня 2008 року. Відповідно до умов договору іпотекодавці передали в іпотеку банку нерухоме майно квартиру №1 за адресою: вул. Оренбурська, 16 в м. Чернівці.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно до умов вказаного договору відбулося відступлення права вимоги, зокрема, за кредитним договором №2505/0808/55-008 від 08 серпня 2008 року та договором іпотеки № № 2508/0808/55-008-Z-1 від 08 серпня 2008 року.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у ОСОБА_2 станом на 28 липня 2015 року є заборгованість за кредитним договором в сумі 230 020,87 грн., що складається із суми заборгованості за кредитом 215 458,80 грн., за відсотками 14 535,07 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). З умов іпотечного договору від 26 листопада 2007 року вбачається, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, і одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України '"Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку''.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК країни).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічні правові висновки містяться у правових позиціях Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року в справі № 6-1219цс16, від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1243цс16, та від 22 березня 2017 року в справі № 6-2967цс16.

Відповідно до підпунктів 12.3.1., 12.3.2. пункту 12.3 іпотечного договору задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цієї статті у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності.

Сторони, з розумінням ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень підпункту 12.3.1. пункту 12.3 іпотечного договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржено іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання.

Для реалізації іпотекодержателем права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, іпотекодавець, керуючись ст.ст. 237-239 ЦК України, доручає іпоткекодержателю отримувати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо предмету іпотеки, а також представляти інтереси іпотекодавця в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації, установах, організаціях та підприємствах незалежно від форми їх власності, у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами (незалежно від їх форм власності) з питань, пов'язаних із предметом іпотеки, підписувати відповідні заяви та запити, а також отримувати будь-які документи відносно предмета іпотеки.

Таким чином, з укладеного Іпотечного договору вбачається, що сторонами в договорі було погоджено позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на таке майно, і такий перехід не потребує будь-яких додаткових узгоджень та обговорень Сторонами.

Також сторони у п.12.3.1 договору іпотеки засвідчили, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки умовами укладеного між сторонами іпотечного договору передбачено можливість іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення банком всіх необхідних дій для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, - відсутні підстави вважати права позивача порушеними, а вимоги його є передчасними.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності нього, неможливості у позасудовий спосіб врегулювати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також неможливості реєстрації ним права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому п.12.3, 12.3.1 договору іпотеки.

Сама по собі направлена позичальникам вимога банку про виконання зобовязань, яка залишилася без задоволення, не дає підстав для висновку, що позивачем до подання позову до суду були вчинені всі дії, необхідні для задоволення своїх вимог шляхом передачі права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

При цьому колегія суддів констатує, що наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 39 цього Закону в судовому рішенні зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону (тобто, продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві). Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як визнання судом права власності іпотекодержателя на нерухоме майно статтею 39 Закону України «Про іпотеку» не передбачений.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності ґрунтується на вимогах закону та встановлених судом обставинах.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ПАТ «Дельта банк», а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст. 308 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга банку - відхиленню, оскільки суд першої інстанції рішення ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б. Перепелюк

ОСОБА_4