Справа № 371/286/17 Головуючий у І інстанції Пархоменко В.М.
Провадження № 22-ц/780/4074/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 20 27.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.

суддів Іванової І.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 29 червня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Київської області Товмач Олени Миколаївни, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку,

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що після смерті матері вона разом з відповідачем, яка є її рідною сестрою, успадкували житловий будинок АДРЕСА_1. У 1997 році їм було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок, згідно якого вони є спадкоємцями будинку в рівних частках.

У 2014 році в м. Донецьк почалися військові дії, а тому вона змушена була переїхати в м. Миронівка в батьківський будинок, оскільки вважала його частку своєю власністю.

У вказаному будинку на даний час проживають відповідач з чоловіком. Спочатку вони не заперечували проти її проживання в будинку, а потім відносини між ними погіршилися, почали виникати сварки через побутові моменти.

У грудні 2016 року між нею та чоловіком відповідача ОСОБА_5 сталася сварка, в ході якої він вигнав її з будинку, погрожував розправою і сказав, що будинок належить його дружині.

Позивач попросила відповідача показати їй правовстановлюючі документи на будинок, але та відмовила. На адвокатський запит була надана відповідь, що весь будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3, 1/2 частина на підставі договору дарування №3343 від 06 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Миронівського районнного нотаріального округу Товмач О.М. За повідоменням БТІ копія договору дарування в матеріалах справи не збереглася.

Позивач зазначала, що лише в лютому 2017 року дізналася, що не є власником частини батьківського будинку, до того часу про існування договору дарування взагалі не знала. Відповідач, ввівши її в оману та скориставшись довірливими стосунками, спонукала підписати договір дарування у 2003 році, повідомивши, що потрібно підписати ще якісь документи для дооформлення будинку. Повністю довіряючи сестрі, позивач підписала надані документи в нотаріальній конторі. Копії договору їй надано не було. Підписуючи договір дарування, вона вважала, що підписує документ, який надає ОСОБА_3 право без її присутності вирішувати поточні питання щодо будинку, щоб не їздити постійно з Донецька. Вона ніяк не мала на меті підписувати договір на безоплатне відчуження частини будинку на користь відповідача.

Таким чином, підписуючи договір дарування, вона помилилася щодо правової природи угоди, оскільки укладений договір дарування не відповідав її внутрішній волі. Зазначена помилка сталася внаслідок обману зі сторони відповідача, і має істотне значення, оскільки привела до позбавлення її власності без її волевиявлення.

На підставі викладеного позивач просила суд першої інстанції визнати недійсним договір дарування ? частини спірного будинку та визнати за нею право власності на ? частину спірного будинку.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 29 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалене рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на достовірних доказах.

Так суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, в обґрунтування своїх висновків посилається на те, що позивачем не доведено, що вона під час підписання договору дарування помилялася в природі договору, його умовах, своїх правах та обов'язках. Також суд зазначає, що позивачем не доведено неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Також судом було взято до уваги покази нотаріуса, який зазначав, що сторонам при укладені договору дарування було роз'яснено права та наслідки укладення договору дарування і сторони проект договору дарування читали самі. Однак суд не дав своєї оцінки тому, що ці показання суперечать показанням відповідача про те, що нотаріус договір дарування читала вголос.

Таким чином,на думку позивача, висновки суду про те, що позивач усвідомлювала правову природу укладеного договору дарування та його юридичних наслідків на ґрунтуються на доказах.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2003 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Товмач О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 3343, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 1/2 частинку жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.60).

Вказана частина спірного будинку належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 жовтня 1997 року (а.с.13).

При укладенні договору дарування були дотримані всі істотні умови договору: договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, зареєстрований в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 10 листопада 2003 року (а.с.61). Під час укладення договору приватним нотаріусом були встановлені особи сторін, їх дієздатність та належність частини будинку дарителю, що підтверджується копією договору, а отже укладений договір дарування відповідає усім вимогам закону.

Оспорюваний договір підписаний особисто позивачем, вказану обставину вона не заперечує.

Встановивши вказані обставини та враховуючи необґрунтованість позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи таке.

Правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності новим ЦК України, а тому відповідно до п.4 прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2014 року), при розгляді справи суд керується нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяв на момент укладення оспорюваного договору дарування.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому (стаття 243 ЦК УРСР 1963року).

Статтею 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення між сторонами правовідносин) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі -відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Умовами дійсності угод є умови: про форму, про зміст угоди, про відповідність (єдність) внутрішньої волі і волевиявлення сторін.

Згідно статті 56 ЦК УРСР (1963року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Згідно статті 57 ЦК УРСР (1963року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач пред»явила позов про визнання договору дарування недійсним з двох підстав, а саме укладеним внаслідок помилки (ст.56 ЦК УРСР) і укладеним внаслідок обману (ст.57 ЦК УРСР).

Представнику позивача судом було роз'яснено право уточнити підстави визнання недійсним договору дарування, оскільки заявлені підстави є взаємовиключними, але представник позивача відмовився уточнювати позовні вимоги, вважає, що при укладенні оспорюваного договору були наявні обидві підстави.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 28 квітня 1978 р. № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (зі змінами та доповненнями), яка була чинна на момент вчинення угоди та втратила чинність 06 листопада 2009 року, роз'яснив, що відповідно до ст.56 ЦК УРСР угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди (пункт 11 постанови).

При вирішенні спорів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається (пункт 12 постанови).

Тобто при оскарженні угоди за ст. 56 ЦК УРСР сторона стверджує, що вона сама помилялась щодо правової природи правочину, не розуміла істотних умов угоди. Наприклад, не розуміла, що за договором дарування вона безоплатно відчужує своє майно іншій стороні угоди і юридичним наслідком цієї угоди те, що вона вже не буде власником майна, а таким власником буде обдарований.

Оскаржуючи угоди з підстав укладення внаслідок обману (ст.. 57 ЦК УРСР) фактично сторона розуміла, яку угоду вона укладає, її правову природу, наслідки укладання такої природи, однак інша сторона її обманула,тобто повідомила відомості, що не відповідають дійсності, або замовчала обставини, що мають істотне значення для угоди. Якби інша сторона не обманула заявника щодо якихось обставин, угода не була би укладена.

Тобто, ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд обгрунтовано вважав, що позивач та її представник на порушення їх обов»язку, передбаченого ст.10 ЦПК України щодо доведення підстави позову, не надали суду доказів обману, і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки такі на момент вчинення договору, були відсутні. Позивач мала власне житло в м.Донецьку, мала нормальні стосунки з відповідачем до 2016 року.

Суд також вважав необгрунтованими посилання представника позивача на те, що позивач уклала договір внаслідок помилки . З пояснень приватного нотаріуса вбачається, що при укладенні договору позивач була при ясному розумі, підстав сумніватися у її дієздатності не було, інакше б договір укладений не був.

Відхиляючи посилання представника позивача на те, що позивач погано навчалася в школі, а тому не розуміла, що саме вона підписує, суд не взяв до уваги, зазначивши, що читати позивач уміє, особисто читала зміст договору. Після укладення у 2003 році договору дарування частини будинку позивач зі своєю сімєю часто приїздили в гості до відповідача, бачили, що остання здійснювала ремонт будинку, провела газ, воду за власні кошти, з 2003 року по даний час ніяких витрат по утриманню будинку позивач не несла, на власність у будинку не претендувала.

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в оцінці досліджених доказів. В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу, який уклали сторони. У верхній частині цього документа виділеним жирним шрифтом зазначено назву документа «ДОГОВІР ДАРУВАННЯ». По всьому тексту договору зазначено великими літерами слова « ДАРИТЕЛЬ» та « ОБДАРОВАНА». Підписи також зазначено як даритель - ОСОБА_2, обдарована - ОСОБА_3 У зв»язку із цим посилання позивача на те, що вона не бачила який документ підписувала, а відповідач їй цього не повідомила судова колегія також сприймає критично. Позивач на час укладання договору дарування мала вік 48 років, середню освіту, тобто у суду обґрунтовано не виникло сумнівів в тому, що підписуючи вказаний договір позивач в силу свого віку, освіти чи стану здоров»я могла не бачити і не розуміти його назви і суті договору.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що показання нотаріуса і відповідача у судовому засіданні щодо обставин ознайомленні позивача із змістом договору дарування перед його підписанням різняться, а суд не дав цьому оцінки, не можуть бути сприйняті судовою колегією, як підстава для визнання рішення суду незаконним. Враховуючи, що після укладання оспорюваного договору минуло 14 років, будь-які пояснення сторін чи свідків з приводу його укладання можуть містити розбіжності, враховуючи фізичну можливість людини зберігати у пам»яті окремі деталі подій. Таким чином, суд оцінив усі докази надані сторонами у їх сукупності та взаємозв»язку і прийшов до висновку, що наведеними доказами позовні вимоги не доведені.

Переконливих доводів, які б поставили під сумнів висновки суду апеляційна скарга не містить, а тому у судової колегії відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В АЛ И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: