Справа № 159/3615/16-ц
Провадження № 2/159/54/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого - судді Панасюка С.Л.,

за участю секретаря Клевецької О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи Олєйнікової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, Уховецької сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування запису про реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання свідоцтва про право власності недійсним,

в с т а н о в и в :

Вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивачів ОСОБА_7 Усе належне йому майно ОСОБА_7 заповів своїй дочці ОСОБА_1 Згідно рішення Ковельського районного суду Волинської області від 31 березня 1977 року, колгоспний двір ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розділений, ОСОБА_7 виділено з колгоспного двору кімнату № 1, кухню, передню, ? хліва, веранду, прибудову. Ці приміщення та будівлі розташовані в будинку АДРЕСА_1 Позивачі, оформляючи спадщину після ОСОБА_7, з'ясували, що цілий вказаний будинок, включно з часткою ОСОБА_7, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, належить відповідачу ОСОБА_3 ОСОБА_3 успадкувала цей будинок після свого чоловіка ОСОБА_9 - сина ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Однією з підстав для видачі вказаного свідоцтва є свідоцтво про право власності на цілий будинок, видане на ім'я ОСОБА_8 Позивачі, вважаючи, що вони позбулися частини спадкового майна ОСОБА_7, а саме, вказаних приміщень та будівель, які тому належали, просять визнати недійсними згадані свідоцтво про право на спадщину та свідоцтво про право власності, а також скасувати запис про реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідач позов не визнала і заперечила його тим, що ОСОБА_7 ще в 1998 році відмовився від своєї частки у спірному будинку на користь свого сина і її чоловіка - ОСОБА_9, про що 10.08.1998 року подав заяву в Уховецьку сільську раду. Ця заява стала підставою для прийняття виконкомом ради рішення від 12.08.1998 року про надання дозволу на оформлення права власності на спірний житловий будинок. Наслідком цього рішення стало видання свідоцтва про право власності на цілий будинок на ім'я матері її чоловіка ОСОБА_8 16 березня 1999 року. Оскільки ОСОБА_8 заповіла все своє майно її чоловіку ОСОБА_9 і той прийняв спадщину, він набув право власності на спірний будинок. 11.09.2014 року ОСОБА_9 помер і вона успадкувала належне йому майно, в тому числі і спірний будинок, про що отримала свідоцтво. Просить у позові відмовити і, крім цього, заявляє про застосування строку позовної давності, оскільки з моменту відмови ОСОБА_7 від належної йому частки у спірному будинку на користь її чоловіка ОСОБА_9 минуло 18 років і сам він після цієї відмови прожив ще 15 років, не пред'являючи щодо частки у спірному будинку жодних вимог.

Представник Уховецької сільської ради Ковельського району та третя особа Олєйнікова О.В. покладаються на розсуд суду.

В позові слід відмовити повністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивачів ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 03 жовтня 2013 року.

Усе належне йому майно ОСОБА_7 заповів своїй дочці ОСОБА_1, що підтверджується заповітом від 16 червня 2009 року.

Згідно рішення Ковельського районного суду Волинської області від 31 березня 1977 року, колгоспний двір ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розділений, ОСОБА_7 виділено з колгоспного двору кімнату № 1, кухню, передню, ? хліва, веранду, прибудову. Ці приміщення та будівлі розташовані в будинку АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Усе належне йому майно ОСОБА_8 заповіла своєму сину ОСОБА_9, що підтверджується заповітом від 22 квітня 1993 року.

10 серпня 1998 року ОСОБА_7 звернувся до виконкому Уховецької сільської ради Ковельського району з заявою про відмову від своєї частки у житловому будинку АДРЕСА_1

Виконком Уховецької сільської ради Ковельського району рішенням № 17 від 12 серпня 1998 року «Про оформлення права власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 дав дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_9, який належав його матері ОСОБА_8 А також дав дозвіл на відчуження частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 згідно поданої ним заяви.

На підставі вказаного рішення виконкому 16 березня 1999 року на ім'я ОСОБА_8 було видане свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Зазначений у свідоцтві будинок зареєстрований Волинським обласним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_8 та записаний в реєстрову книгу за реєстровим № 06.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_9 - син ОСОБА_7 та чоловік ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Спадкоємцем за законом після нього є його дружина ОСОБА_3, яка прийняла спадщину.

07 грудня 2015 року ОСОБА_3 приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олєйніковою О.В., було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване в реєстрі за № 2876.

У свідоцтві зазначено, що будинок належав спадкодавцю ОСОБА_9 відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 16.03.1999 року Уховецькою сільською радою Ковельського району Волинської області на підставі рішення виконкому № 17 від 12.08.1998 року.

Третя особа, приватний нотаріус, Олєйнікова О.В. пояснила, що згадане свідоцтво видане на ім'я ОСОБА_8 Однак, ОСОБА_9, її син, був єдиним спадкоємцем за законом після неї, який прийняв спадщину, тому набув право власності на спірний будинок з моменту відкриття спадщини, хоч і не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.

Позивачі доводять, що ОСОБА_7 не мав наміру відчужувати присуджену йому рішенням суду частину спірного житлового будинку, заяви про відмову від цієї частини виконкому Уховецької сільської ради не писав, підпис на ній йому не належить. До того ж, у заяві не вказано у чию користь відбувається відмова.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вказана заява надійшла з Державного архіву Волинської області разом з копією рішення виконкому Уховецької сільської ради Ковельського району Волинської області № 17 від 12.08.1998 року, тобто і заява, і рішення є офіційними документами, які здані на зберігання в державний архів у встановленому порядку.

Заперечення позивачами вказаних документів, зокрема, належності ОСОБА_7 підпису на заяві, є голослівним, не підтвердженим жодним доказом. Процедура підготовки рішення виконкому, отримання необхідних для цього рішення документів, зокрема заяв, є офіційною процедурою, так само як процедура прийняття самого рішення. Ні саме рішення, ні додана до нього заява не містять інформації, яка може породити сумнів у дотриманні вказаної процедури, зокрема, в належності ОСОБА_7 підпису на заяві. Позивачі не подали доказів, які можуть такий сумнів породити.

Щодо того, що у заяві ОСОБА_7 не вказано у чию користь відбувається відмова, то пункт 1 рішення виконкому приводить до однозначного висновку, що відмова відбулася в користь сина ОСОБА_7 ОСОБА_9 У цьому пункті йдеться про дозвіл на оформлення ОСОБА_9 права власності на цілий житловий будинок. У пункті 2 рішення йдеться про дозвіл ОСОБА_7 на відчуження частини цього ж будинку, тобто ці пункти взаємопов'язані і приводять до однозначного висновку про те, що ОСОБА_7 уступив право власності на належну йому згідно рішення суду частину будинку в користь сина ОСОБА_9 Такий висновок підтверджується також датою заяви і датою рішення: 10.08.1998 року та 12.08.1998 року.

Отже, в судовому засіданні доведено, що у серпні 1998 року ОСОБА_7 уступив право власності на належну йому згідно рішення суду частину будинку в користь сина ОСОБА_9

Позивачі вказували також на порушення процедури відчуження ОСОБА_7 належної йому згідно рішення суду частину будинку. А саме, що він мав оформити право власності на частину будинку на себе і далі відчужити цю частину ОСОБА_9, уклавши відповідний договір, який має бути нотаріально посвідчений та зареєстрований у встановленому порядку. А також на те, що у рішенні йшлося про оформлення права власності на користь ОСОБА_9, а свідоцтво видане на ім'я ОСОБА_8, яка, до того ж, на цей час вже померла.

Ці порушення дійсно існують, є очевидними і могли б слугувати підставами для визнання оспорюваних позивачами свідоцтв недійсними.

Однак, незважаючи на формальне існування вказаних підстав, слід зважити, що строк захисту порушеного права має свої, передбачені законом, межі. З моменту відмови ОСОБА_7 від належної йому частки у спірному будинку на користь сина ОСОБА_9 минуло 18 років і сам ОСОБА_7 після цієї відмови прожив ще 15 років, не пред'являючи щодо частки у спірному будинку жодних вимог. При цьому він знав або повинен був знати про порушення процедури відчуження належної йому частини спірного житлового будинку, зокрема, про необхідність для цього оформлення права власності на себе та укладення нотаріально посвідченого договору. Таке його знання підтверджує хоча б та обставина, що, як видно з доданих позивачами свідоцтв про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, ОСОБА_7 за життя оформив на себе право власності на інше, крім спірного будинку, нерухоме майно. Зазначена обставина також, до речі, підтверджує, що ОСОБА_7 відмовився від належної йому частки у спірному житловому будинку на користь сина ОСОБА_9, тому і не оформляв право власності на себе.

Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_3 заявила про застосування строку позовної давності щодо вимог позивачів.

Строк позовної давності за зверненням про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним сплив ще за життя ОСОБА_7 Для його спадкоємців цей строк також вважається таким, що сплив. Раз сам спадкодавець не звернувся з заявою до суду про відновлення порушеного права, пропустив строк позовної давності, цей строк вважається пропущеним також для його спадкоємців, які спадкують комплекс прав і обов'язків прав спадкодавця щодо майна, який склався на дату відкриття спадщини.

Позивачі не вказали на поважні причини пропуску ОСОБА_7 строку позовної давності за його життя, тому слід вважати, що такі поважні причини відсутні.

Оскільки оспорюване позивачами свідоцтво про право на спадщину за законом ґрунтується на свідоцтві про право власності на житловий будинок, підстави для визнання якого недійсним відсутні через пропущення строку позовної давності, то також відсутні підстави для визнання недійсним і цього свідоцтва, так само як і підстави для скасування запису про реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Керуючись ч.1 ст.3, ст.ст.10, 60, 61, 209, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.256, 257, ч.1 ст.261, ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, Уховецької сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування запису про реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання свідоцтва про право власності недійсним відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

ГОЛОВУЮЧИЙ ПАНАСЮК С.Л.