Справа № 363/1912/16-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/2120/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 17.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Коцюрби О.П., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Бобка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Воропаївської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до Воропаївської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 серпня 2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4

11 червня 2015 року ОСОБА_4 помер.

За життя ОСОБА_4 отримав у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,06 га., яка розташована на території Воропаївської сільської ради, Садове Товариство «Букет-3» ВАТ «Фармак», з призначенням для ведення садівництва.

У передбаченому законом порядку ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини після померлого 11 червня 2015 року ОСОБА_4, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з відсутністю дублікату державного акта на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_4

Позивач просила суд, визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлого 11 червня 2015 року ОСОБА_4, право власності на земельну ділянку площею 0,06 га., яка розташована на території Воропаївської сільської ради Садове товариство «Букет-3» ВАТ «Фармак» Вишгородського району Київської області, призначену для ведення садівництва, яка належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на землю серія IV-KB №104790, виданого Воропаївською сільською радою народних депутатів 29 грудня 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №117.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, яка не брала участь у розгляді справи, але вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права та законні інтереси подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що вона є власницею спірної земельної ділянки на підставі договору дарування земельної ділянки від 20 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1540.

Земельну ділянку апелянт прийняла в дар від ОСОБА_4

ОСОБА_2 прийняла від дарувальника земельну ділянку і документи на неї, а саме: державний акт IV-KB №104790, виданий 29 грудня 1998 року Воропаївською сільською радою і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №117.

Таким чином, апелянт набула право власності на земельну ділянку правомірно.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір про належне апелянту майно, порушив її процесуальне право, не залучивши до розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті 11 червня 2015 року ОСОБА_4 (чоловіка позивачки) відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,060 га., з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована на території Воропаївської сільської ради СТ «Букет-3» ВАТ «Фармак» Вишгородського району Київської області.

Належність цього майна померлому стверджується даними копії державного акту серії IV-KB №104790 виданого 29 грудня 1998 року.

Спірну земельну ділянку спадкоємець набув у власність згідно рішення виконавчого комітету Воропаївської сільської ради народних депутатів Київської області №31 від 27 серпня 1998 року.

Згідно листа Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області №29-1010-0.4-1540/2-15 від 20 листопада 2015 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю Воропаївської сільської ради Вишгородського району Київської області на імя ОСОБА_4 зареєстровано державний акт серії IV-KB №104790 виданий 29 грудня 1998 року про право власності на земельну ділянку площею 0,060 га., яка розташована на території Воропаївської сільської ради СТ «Букет-3» ВАТ «Фармак» Вишгородського району Київської області.

Позивачка, дружина померлого і спадкоємець першої черги, яка у встановлений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Інших спадкоємців по справі немає, що підтверджується матеріалами спадкової справи №10/2015 від 25 червня 2015 року після померлого ОСОБА_4

Згідно постанови приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 13 травня 2016 року видати свідоцтво про право на спадщину неможливо у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно померлого.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що, позивачка довела, що право на спірну земельну ділянку належало спадкодавцеві, а відтак має бути нею успадковане.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з таких підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Відповідно до ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, що посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі є прийняттям дарунка.

Колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 прийняла від дарувальника земельну ділянку і документи на неї, а саме: державний акт IV-KB №104790, виданий 29 грудня 1998 року Воропаївською сільською радою і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №117.

Таким чином, апелянт у відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України, набула право власності на земельну ділянку правомірно.

Крім цього, згідно зі ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, однією з підстав припинення права власності є відчуження власником свого майна.

Згідно з п. «в» ст. 140 ЗК України, відчуження земельної ділянки за рішенням власника є підставою припинення права власності на земельну ділянку.

Враховуючи припис ч. 3 ст. 132 ЗК України, у відповідності до якої угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення, можна прийти до висновку, що договір дарування спірної земельної ділянки від 20 квітня 2005 року між дарувальником ОСОБА_4 та обдаровуваною ОСОБА_2 є укладеним саме з дня його нотаріального посвідчення 20 квітня 2005 року.

Саме за цим договором у відповідності до ст. 722 ЦК України, ОСОБА_2 прийняла дарунок земельну ділянку, що підтверджується володінням і користуванням земельною ділянкою ще до укладення договору дарування, починаючи з 1994 року, прийняттям договору дарування, а також копії державного акту на земельну ділянку для оформлення права власності.

Уклавши і нотаріально посвідчивши договір дарування та передавши нотаріусу оригінал державного акту на право власності, ОСОБА_4 добровільно припинив своє право власності на земельну ділянку.

Виходячи з цієї обставини спірна земельна ділянка не могла увійти до переліку спадкового майна.

Разом з цим, позовна заява ґрунтувалася на твердженні позивачки щодо втрати оригіналу державного акту IV-KB №104790, виданого 29 грудня 1998 року Воропаївською сільською радою. Позивач також стверджувала, що отримати дублікат державного акту неможливо, саме тому неможливо вирішити питання спадкування земельної ділянки в позасудовому порядку.

У відповідності до ч. 2 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка не надала суду будь-яких належних і допустимих доказів щодо втрати нею чи спадкодавцем оригіналу державного акту на землю, а також не надала доказів неможливості отримання дублікату державного акту.

З довідки Київського обласного державного нотаріального архіву від 14 квітня 2017 року №573/01-17 та копії державного акту IV-KB №104790, виданого 29 грудня 1998 року Воропаївською сільською радою, наданих архівною установою вбачається, що оригінал державного акту знаходиться в справі приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_6, переданих на зберігання до Київського обласного нотаріального архіву.

Таким чином, оригінал державного акту не був втрачений спадкодавцем ОСОБА_4, а був ним переданий нотаріусу для зберігання в справі спільно з примірником договору дарування.

В свою чергу, володіти і користуватися спірною земельною ділянкою ОСОБА_2 почала з 1994 року. Володіння і користування у вигляді обробки землі, садівництва, сплати земельного податку, приймання участі у діяльності садового товариства, будівництві садового будинку за власний кошт не припинялося і після укладення договору дарування від 20 квітня 2005 року.

Не отримавши державний акт на своє імя та не провівши його державну реєстрацію у відповідності до п. 1 ст. 125 ЗК України, ОСОБА_2 була позбавлена лише однієї складової права власності права розпорядження земельною ділянкою, в тому числі відчуження.

Зазначене також підтверджується довідкою обслуговуючого кооперативу «Букет-3» від 18 квітня 2017 року за №3.

Тому з урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її задовольнити, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Воропаївської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є зокрема неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Воропаївської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий __________ О.М. Данілов

Судді __________ О.П. Коцюрба

__________ ОСОБА_7