АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/1220/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1241/17Головуючий у 1-й інстанції Любицький В. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Бондаревської С.М., Кривчун Т.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»

на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про стягнення коштів.

Заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів ,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилаючись на нікчемність договору № 0051 фінансового лізингу від 29 жовтня 2016 року в силу ст. 220 ЦК України, просив про стягнення з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь сплачених за договором коштів в розмірі 14805 грн.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто із ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 14805,00 грн.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто із ТОВ «Єврокар Україна» в дохід держави судовий збір в розмірі 1378 грн.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Єврокар Україна»ставить питання про скасування вказаного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, зокрема, що укладений між сторонами договір є дійсним в силу дотримання сторонами при його укладанні всіх істотних умов, що визначаються чинним законодавством України, а обовязковість нотаріального посвідчення договору лізингу нормами законодавства не передбачена.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом, що 29 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Єврокар Україна» укладено Договір № 0051 фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець ТОВ «Єврокар Україна» зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувача ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль ЗАЗ Lanos, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 8.2. ст. 8 Договору вартість предмета лізингу становить 8197,67 доларів США, що на дату укладення договору в гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу долара США становить 211500 грн.

З п. 9.1 договору фінансового лізингу вбачається, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Згідно п. 1.7. ст. 1 Договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору.

Відповідно до п. 12.1. ст. 12 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

У п. 1.8. ст. 8 Договору сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі з дотриманням всіх його істотних умов.

Встановлено, що 29 жовтня 2016 року на виконання умов Договору фінансового лізингу № 0051 ОСОБА_2 сплатив на рахунок ТОВ ««Єврокар Україна» 14805 грн., які зараховано як комісія за організацію договору.

Оскільки ТОВ «Єврокар Україна» не передало позивачу автомобіль, 04 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору лізингу та повернення сплачених коштів, у чому йому було відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції правомірно встановив факт нікчемності вказаного договору фінансового лізингу через недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору та застосував передбачені ст. 216 ЦК України правові наслідки недійсності правочину, що узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, та встановленими по справі фактичними обставинами.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Частиною 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи із правової природи договору фінансового лізингу, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір), до спірних правовідносин мають застосовуватися положення ч. 2 ст. 799 ЦК України щодо форми договору найму транспортного засобу, яка вимагає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

По справі встановлено, що Договір фінансового лізингу № 0051 від 29 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою ОСОБА_2, нотаріально не посвідчений, тому в силу закону він є нікчемним, що є підставою для приведення сторін у попередній стан, як вірно вирішено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а ґрунтуються на власному довільному тлумаченні норм закону.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» відхилити.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/ ОСОБА_3

ОСОБА_4

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1