Ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

ПАТ «ВіЕс Банк» зазначало, що 05 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі - ВАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти (кредит) у сумі 120 000 доларів США на строк до 03 грудня 2027 року з платою за користування кредитом 11,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ВАТ «Електрон Банк»та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором станом на 16 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 19 217 246доларів США, що еквівалентно 2 479 620 грн 92 коп.

Позивач просив на погашення заборгованості за кредитним договором від 05 грудня 2007 року в розмірі 19 217 246доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право позивачу щодо всіх повноважень продавця необхідних для здійснення такого продажу із скеруванням отриманих від реалізації коштів для задоволення вимог банку за кредитним договором у розмірі 19 217 246 доларів США, закріпити за позивачем права управителя майна та виселити відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 із зазначеного житла.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2015 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2007 року, шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором КР45867 від 05 грудня 2007 року в розмірі 192 172,45 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 2 479 620 грн 92 коп.

Закріплено за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління, з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установі житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях), з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачі в оренду, забезпечення нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо), підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та договором; інші права необхідні для здійснення належного управління майном.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири за вищевказаною адресою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року рішення суду Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2015 року залишено без змін та виключено в абзаці 41-му мотивувальної частини рішення після слів «…іпотеко держателя /а.с. 80-86» словосполучення «а відтак іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла».

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачем ОСОБА_3 порушено умови кредитного договору від 05 грудня 2007 року, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 2 479 620 грн. 92 коп. Оскільки виконання основного зобов'язань за даним кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 05 грудня 2007 року, суд дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною визначеною суб'єктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження. Крім того, судами було задоволено позов в частині виселення з предмета іпотеки ОСОБА_4, ОСОБА_5, оскільки у спірну квартиру останні були зареєстровані після укладення договору іпотеки без погодження банком.

Проте із вказаними висновками судів повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Суди під час розгляду справи встановили, що 05 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», було укладено кредитний договір, згідно умов якого позичальник отримав кредит в сумі 120 000 доларів США зі сплатою 11,5 % річних за користування коштами з терміном повернення до 03 грудня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між банком і ОСОБА_3 05 грудня 2007 року укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме : квартиру АДРЕСА_1, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2007 року.

Встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 вересня 2010 року з ОСОБА_3 і ОСОБА_8 стягнуто 127 601,89 дол. США, що еквівалентно 980 365 грн 32 коп., заборгованості за кредитним договором від 05 грудня 2007 року. рішення суду не виконано.

Внаслідок невиконання зобов'язання за кредитним договором станом на 16 вересня 2013 року заборгованість позичальника за кредитним договором становила 192 172,45 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16 вересня 2014 року складала 2 479 620 грн 92 коп.

Згідно з довідкою ЛКП «Граніт» від 31 січня 2015 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 14 квітня 2008 року.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Проіпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Аналогічний висновок щодо застосування положень статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-1239цс16, від 22 березня 2017 року № 6-2654цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Враховуючи те, що вимога про виселення відповідачів є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення судів підлягають скасуванню повністю.

Враховуючи, що судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, такі рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана