АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/591/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1233/К/17 Томаш В.І.
Категорія - 46 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар: Кислиця І.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

відповідачів -ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області про вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка також діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, який в подальшому неодноразово уточнював.

В обґрунтування позову зазначив, що він та його колишня дружина - відповідач ОСОБА_3 та її діти від першого шлюбу - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на підставі ордеру № 149 від 12.09.1994 року отримали в користування квартиру АДРЕСА_1, яка знаходиться на балансі виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, в якій зареєстрували своє місце проживання.

Крім того, ОСОБА_6 (після укладення шлюбу - ОСОБА_5), зареєструвала за вказаною адресою місце проживання своєї малолітньої доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а не за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2, де мешкає разом з чоловіком.

Посилаючись на те, що після припинення шлюбних відносин у січні 1997 року, відповідач ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_4, будучи зареєстрованими, у вказаній квартирі не мешкають без поважних причин, витрат по утриманню квартири не несуть, комунальні послуги не сплачують, вибули на інше місце проживання й не бажають добровільно знятися з реєстраційного обліку в ній, вважає, що в силу ст. 107 ЖК України, вони втратили право користування цим житлом.

В остаточній редакції уточненої позовної заяви, позивач просив суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її малолітню доньку ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про вселення до квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач чинить їй перешкоди у користуванні цією квартирою, де вона зареєстрована, змінив замок на вхідній двері, у зв'язку з чим вона змушена проживати в іншому місці.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області про вселення. Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення поданого ним позову. Вважає, що суд дійшов безпідставного висновку про відмову в задоволенні заявлених ним вимог та наявність підстав для задоволення зустрічного позову, не надавши оцінки тому, що відповідачі добровільно залишили місце свого проживання, обравши собі інше, а також відсутність доказів на підтвердження створення ним перешкод у користуванні відповіадчу ОСОБА_3 спірним житлом.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3, посилаючись на безпідставність наведених в ній доводів, просила суд її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на сім'ю в складі чотирьох чоловік, яка складається з нього, його дружини - ОСОБА_3 та її дітей: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на підставі ордеру № 149 від 12.09.1994 року, виданого виконавчим комітетом Покровської міської ради Дніпропетровської області, надано в користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6 т.1).

У вказаній квартирі станом на теперішній час значаться зареєстрованими: ОСОБА_2 - головний квартиронаймач, ОСОБА_3 - колишня дружина, ОСОБА_4 - донька колишньої дружини, ОСОБА_5 - онука колишньої дружини (а.с. 8 т.1).

Фактично у вказаній квартирі мешкає позивач ОСОБА_2 та його дружина - ОСОБА_8

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених ст. 107 ЖК України підстав, для його задоволення, оскільки докази, які підтверджують вибуття відповідачів з займаного житла відсутні.

Ухвалюючи рішення щодо вимог ОСОБА_3 про вселення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту чинення ОСОБА_2 перешкод останні й у користуванні спірним нерухомим майном.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України, 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Діючим Житловим кодексом України визначено, що члени сім'ї наймача втрачають право на користування житлом у випадках, встановлених законом.

Зокрема, відповідно до ч.2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», від 12 квітня 1985 року № 2 відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Отже, при розгляді справи про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням з передбачених ст. 107 ЖК України підстав - у зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання, суд має встановити факт щодо іншого постійного проживання, а саме: яке житло є постійним місцем проживання; чи вважається воно таким особою, яка в ньому проживає; чи визнають таке право інші мешканці; які є докази того, що житло є постійним місцем проживання.

При цьому, обов'язок доведення факту вибуття особи на інше місце проживання в силу вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача, який ставить питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстави, передбаченої ст. 107 ЖК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що дійсно відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з малолітньою донькою ОСОБА_5 тривалий час не проживають у квартирі АДРЕСА_1, основним наймачем якої є позивач ОСОБА_2, що не заперечувалося сторонами.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2, який є основним наймачем спірного житла, зазначив, що відповідачі втратили право користування житлом, вибувши на інше постійне місце проживання, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою в порядку, передбаченому, ч.2 ст. 107 ЖК України.

На підтвердження заявлених вимог надав лише акт від 06.03.2015 року, який посвідчує факт не проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 з січня 1997 року й не містить жодних фактичних даних, які свідчать про обрання зазначеними особами іншого постійного місця проживання та адреси останнього (а.с. 8 т.1).

Жодних інших доказів на підтвердження заявленого ОСОБА_2 позову матеріали справи не містять.

Отже, позивач, в порушення ст.ст. 10,60 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами, що відповідачі не проживають в спірній квартирі у зв'язку з їх вибуттям на інше постійне місце проживання.

Крім того, судом встановлено, що відповідачі вимушені були залишити своє місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 у зв'язку з сімейним конфліктом та не можливістю сумісного проживання відповідачів та позивача, тому в січні 1997 року відповідач ОСОБА_3 разом з неповнолітніми на той час дітьми - ОСОБА_6 та ОСОБА_9 змушена була обрати інше місце проживання. При цьому, як зазначила відповідач ОСОБА_3, вона хоч і проживає в іншому житлі, але не вважає це житло своїм постійним місцем проживання.

Разом з тим, після залишення квартири, відновити своє право користування спірним житлом відповідач ОСОБА_3 не має мала можливості, оскільки ОСОБА_2 змінив замки, а станом на теперішній час проживає в квартирі з іншою сім'єю й перешкоджає відповідачу ОСОБА_3 користуватися найманим ним житлом.

Саме з підстав створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірною квартирою було пред'явлено позов ОСОБА_3 про вселення.

Отже, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог та відсутність передбачених ст. 107 ЖК України підстав для визнання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її малолітньої доньки ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Виходячи з того, що відповідач ОСОБА_3 позбавлена права користування спірним житлом через створення з боку ОСОБА_2 перешкод в цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для вселення відповідача ОСОБА_3 в квартиру.

Крім того, судом також враховано й відсутність у відповідача ОСОБА_3 іншого житла, окрім наданої їй в користування за ордером квартири АДРЕСА_1 та те, що втрата користування житлом є крайньою формою втручання у її право на житло.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про добровільність вибуття відповідача ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_4 на інше місце проживання, оскільки жодних доказів на підтвердження цього позивачем, в порушення ст.ст. 10,60 ЦПК України, ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Не знайшли свого підтвердження й спростовуються встановленими фактичними обставинами також доводи апеляційної скарги про відсутність створення ним відповідачу ОСОБА_3 перешкод в користуванні спірною квартирою.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: