Ухвала

іменем україни

15 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5, в якій крім останньої з 2004 року проживали її батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_6, шлюб між якими розірвано у 2007 році, а також неповнолітній брат власниці квартири ОСОБА_8 23 липня 2013 році ОСОБА_5 подарувала вказану квартиру ОСОБА_6 На думку позивача, укладений договір дарування квартири є фіктивним, оскільки відповідачі створювали правові підстави для виселення його з цього помешкання. Також позивач посилається на недійсність договору дарування з тих підстав, що його вчинено дарувальником під впливом помилки, дарувальника було введено в оману іншою стороною договору, воля дарувальника не відповідала справжньому наміру. Підписуючи договір дарування ОСОБА_5 піддалась умовлянням матері, яка поставила собі за мету виселити ОСОБА_4, а донька фактично залишилась без майна.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір дарування від 23 липня 2013 року щодо квартири АДРЕСА_1, укладений між відповідачами.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5

23 липня 2013 році ОСОБА_5 подарувала квартиру матері ОСОБА_6, отримавши попередню згоду органів опіки та піклування для здійснення цього правочину.

Після оформлення договору дарування ОСОБА_5 звільнила спірну квартиру і знялась з реєстраційного обліку по цій квартирі.

ОСОБА_5 проживає в АДРЕСА_2.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що підстав для визнання договору дарування немає, оскільки ОСОБА_5 під час укладення спірного правочину усвідомлювала значення своїх дій, відповідачі мали повне уявлення про предмет договору, досягли згоди щодо всіх його істотних умов, їх внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому прояву, а дарувальник переїхала проживати до іншої квартири.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права в частині забезпечення можливості доведення обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, так як він не був присутнім в суді першої інстанції, оскільки позивач, крім іншого, також мав можливість подавати докази та заявляти відповідні клопотання під час перегляду рішення місцевого суду апеляційним судом.

Разом з тим, належне повідомлення позивача про час та місце розгляду справи підтверджується матеріалами справи, зокрема рекомендованими повідомленнями про вручення судової повістки про виклик та розписками про одержання судової повістки про виклик (а. с. 41, 49, 60, 66, 72, 88, 89, 93, 105, 112, 115, 133, 168, 174, 209, 244).

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

О.В.Кафідова