АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/110/2017 Головуючий у 1-й інстанції: Кириленко Т.В.
справа №2-3866/11 Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

позивача ОСОБА_2

представника відповідача Смирнова М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя,-

УСТАНОВИЛА:

В квітні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала в ході розгляду справи, та остаточно просила визнати за нею право власності на:

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_1;

- автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску;

- земельну ділянку площею 0,2037 га, розташовану у АДРЕСА_2;

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_3.

За ОСОБА_1 просить визнати право власності на:

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_3;

- автомобіль марки Mazda, 2006 року випуску. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини цього автомобіля в розмірі 94717 грн.

Позивач ОСОБА_2 вимоги в частині, що стосується квартири АДРЕСА_1 обґрунтовує тим, що зазначена квартира придбана у період шлюбу з відповідачем, але на її особисті кошти, що були отримані від продажу належного їй на праві власності майна, а саме: квартири АДРЕСА_4, садового будинку АДРЕСА_5., автомобіля VOLKSWAGEN Golf, а також за рахунок коштів, які їй віддавав батько в рахунок відшкодування вартості спадкового майна.

Право власності на квартиру оформлено на неї та трьох її дочок по 1/4 частині за кожною. Відтак зазначає, що 1/4 частина цієї квартири є її особистою приватною власністю.

Вимоги в частині квартири АДРЕСА_3 обґрунтовує тим, що зазначена квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20 червня 2013 року позовні вимоги задоволено частково, визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2037 га, розташовану у АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3, автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску.

За ОСОБА_1 визнано право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 та автомобіль марки Mazda, 2006 року випуску, стягнуто з нього компенсацію у розмірі 35368,50 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким поділити спільне майно подружжя та в порядку поділу майна визнати: за ОСОБА_1 право особистої власності на автомобіль Mazda, 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; 1/2 частини квартири АДРЕСА_3; визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на автомобіль Skoda Fabia; 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0, 2037 га у АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя: 1/7 частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 388600 грн.; земельну ділянку в с.Білки Попільнянського району Житомирської обл., вартістю 90800 грн.; 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, вартістю 840150 грн.; автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 146152 грн.; автомобіль Mazda, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 388689 грн..

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: автомобіль Skoda Fabia, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 146152 грн.; 1/7 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 134,3 кв.м, житловою площею 74,2 кв.м, вартістю 388600 грн.; земельну ділянку в с.Білки, Попільнянського району, Житомирської області площею 0,2037 га, вартістю 90800 грн.; 18/100 частин квартири АДРЕСА_3 (загальною площею 58,2 кв.м) вартістю 301644 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: автомобіль Mazda, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 388689,84 грн.; 32/100 частин квартири АДРЕСА_3, загальною площею 58,2 кв.м, вартістю 538506 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року рішення суду апеляційної інстанції в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги в частині, що стосується квартири АДРЕСА_1 обґрунтовує тим, що суд не дослідив обставини походження коштів, які були витрачені на придбання цієї квартири. Так, зазначає, що суд не дослідив обставин набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_4, від продажу якої отримані кошти були спрямовані на придбання квартири АДРЕСА_1.

Щодо квартири АДРЕСА_3 зазначає, що зазначена квартира перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Ця квартира придбана за рахунок коштів ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_6 (батька ОСОБА_1), отриманих від продажу квартири АДРЕСА_6 за 109224 грн.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини.

Позивач в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справа переглядається Апеляційним судом м.Києва в межах, визначених судом касаційної інстанції відповідно до ухвали від 07 грудня 2016 року.

З матеріалів справи убачається, що в період шлюбу сторонами набуто, зокрема, таке нерухоме майно:

- ј частина квартири АДРЕСА_1 згідно договору №1109/9 про залучення інвестиції в будівництво житла від 11 вересня 2002 року (Свідоцтво про право власності від 26 березня 2004 року, видане на ім»я ОСОБА_2 та трьох дітей в рівних частках);

- Ѕ частина квартира АДРЕСА_3 згідно договору про пайову участь від 10 квітня 2002 року (Свідоцтво про право власності від 17 липня 2003 року, видане на ім»я ОСОБА_1 та ОСОБА_3).

Вирішуючи вимоги в частині, що стосуються ј частини квартири АДРЕСА_1 та визнаючи це майно особистою власністю позивача, суд першої інстанції виходив з того, кошти на її придбання є особистими коштами ОСОБА_2, оскільки джерелом їхнього походження є продаж власного майна.

Вирішуючи вимоги в частині, що стосуються квартири АДРЕСА_3, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із установленими обставинами справи 1/2 частина цієї квартири є такою, що належить до спільного майна подружжя.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом першої інстанції установлено та з матеріалів справи убачається, що 12 січня 2001 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням суду від 29 березня 2011 року. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також позивач має дочок - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (до зміни прізвищ «ОСОБА_5» та по-батькові «ОСОБА_5»).

24 січня 2003 року ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_4. Право власності на цю квартиру у ОСОБА_2 виникло на підставі договору обміну квартир від 30 жовтня 1997 року, у її дочок на підставі цього ж договору та договору дарування від 18 листопада 1997 року. Ціна продажу 100085 грн.

Крім того, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2000 року належав на праві власності садовий будинок АДРЕСА_5., який був нею проданий 05 червня 2002 року за ціною 6151,60 грн.

Крім того, заявою до Трускавецької державної нотаріальної контори від 03 серпня 2005 року ОСОБА_2 відмовилась від прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_8 і згідно розписки від 03 серпня 2005 року її батько ОСОБА_9 зобов»язався виплатити ОСОБА_2 компенсацію за частину спадкового майна в розмірі 35000 доларів США.

Відповідно до даних квитанцій, ОСОБА_2 за Договором №1109/9 від 11 вересня 2002 року про залучення інвестицій в будівництво житла за квартиру АДРЕСА_1 поетапно сплачено 239310 грн.

Відповідно до даних Свідоцтва про право власності від 26 березня 2004 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та трьом дочкам в рівних частках.

Предметом спору є ј частина цієї квартири, право власності на яку зареєстровано за позивачем ОСОБА_2

Вирішуючи спір в цій частині судом першої інстанції вірно установлено, що це нерухоме майно придбано в період шлюбу, але за рахунок власних коштів позивача, джерелом походження яких є продаж квартири у м.Львові та садового будинку, що підтверджено даними відповідних договорів, а також квитанцій про внесення коштів, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд не дослідив обставини походження коштів, які були витрачені на придбання цієї квартири, оскільки не дослідив обставин набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_4, відхиляються колегією суддів.

З матеріалів справи убачається, що право власності на цю квартиру у ОСОБА_2 виникло на підставі договору обміну квартир від 30 жовтня 1997 року, у її дочок на підставі цього ж договору та договору дарування від 18 листопада 1997 року.

Апеляційна скарга не містить жодних посилань на обставини, які підлягають дослідженню, посилань на докази, які мають значення для вирішення справи, а також факти, які підлягають встановленню.

Ураховуючи, що право власності на квартиру АДРЕСА_4 у позивача виникло до реєстрації шлюбу з відповідачем, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду про те, що це нерухоме майно було особистою власністю позивача, колегія суддів уважає вірним висновок суду про набуття позивачем права власності на ј квартири АДРЕСА_1 за рахунок особистих коштів.

Посилань на докази, які свідчили б про фінансову участь відповідача у придбанні цього нерухомого майна та давали б підстави уважати про набуття цього майна за спільні кошти подружжя, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що квартира АДРЕСА_3 придбана на кошти його матері, отримані від продажу іншої квартири, відхиляються колегією суддів, оскільки є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до даних Свідоцтва про право власності від 17 липня 2003 року квартира АДРЕСА_3 належить в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3.).

Відповідно до даних Договору купівлі-продажу квартири від 05 серпня 2002 року убачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 продали квартиру АДРЕСА_6 за 109224 грн.

Проте, відповідно до рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_3 її особистою власністю.

За таких обставин, відсутні підстави уважати, що квартира АДРЕСА_3 набута за кошти ОСОБА_3

Оскільки право власності на Ѕ частину цієї квартири набуто відповідачем в період шлюбу з позивачем та не доведено факт придбання цього майна за особисті кошти відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання Ѕ частини квартири спільним майном подружжя, та, відповідно, в порядку поділу майна визнав по ј частини квартири за кожним із подружжя.

Доводи апеляційної скарги відповідача таких висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 червня 2013 року в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов