Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/6059/16Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О.
Пр. № 22-ц/778/1322/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Кримської О.М.,

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :03:017:0066, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 шляхом відновлення меж відновлення раніше існуючої огорожі (деревяного паркану) та знесення (демонтування) самовільно збудованої бетонної огорожі.

В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона є власницею земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Садова, 53, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності на яку підтверджується свідоцтвом про право власності №13155356 від 21.11.2013 року. Відповідно до кадастрового плану та плану земельної ділянки з північного боку земельна ділянка позивачки межує із земельною ділянкою по вул. Механічна, 18 на якій розташовано житловий будинок, в якому проживає відповідачка і яка користується цією земельною ділянкою. Згідно абрису земельної ділянки межа між земельною ділянкою позивачки та сусідньою земельною ділянкою, що перебуває в користуванні відповідачки ОСОБА_4 проходить по існуючій огорожі (лінія 6-7 опис меж абрису земельної ділянки), по лінії споруди (лінія 7-8-9) опис меж абрису земельної ділянки та по існуючій огорожі (лінія 9-10-опис меж абрису земельної ділянки). При цьому, згідно із актом узгодження меж, межі земельної ділянки погоджувались між позивачем та відповідачем при оформленні позивачем права власності і заперечень з боку відповідачки не надходило. В якості огорожі, що розмежовувала вищевказані сусідні земельні ділянки, застосовувався деревяний паркан висотою 1,8 метри, який був встановлений від господарської споруди до вбудованого у землю металевого стовпа, що використовувався як позначка межі (на абрисі земельної ділянки позначений цифрою 10). 25.10.2016 року відповідачкою самовільно без згоди позивачки було знято вищевказаний деревяний паркан та розпочато встановлення бетонної огорожі (лінія 9-10 опису меж абрису земельної ділянки), при цьому лінію огорожі зміщено на земельну ділянку позивачки на відстань 0,5-0,7 метри від попередньої межі. Тобто, відповідачкою частково встановлено бетонну огорожу фактично по земельній ділянці позивачки, що створює перешкоди у користуванні частиною належної їй на праві власності земельної ділянки.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року (а.с. 39-40) позовну заяву ОСОБА_2 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 46-48) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 56), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.60).

В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у складі колегії суддів апеляційного суду у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у звязку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 58-59).

Відповідач ОСОБА_4 подала апеляційному суду через канцелярію письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 65).

У судове засідання 20 квітня 2017 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 64) позивач ОСОБА_2 не зявилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника за довіреністю (а.с. 9) ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та представника останньої (а.с. 86-87).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 10, 60, 208, 212 - 215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що лише 337/959 часток земельної ділянки кадастровий номер :03:017:0066 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Садова, 53 належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.10).

Відповідно до кадастрового плану та плану земельної ділянки з північного боку земельна ділянка кадастровий номер :03:017:0066 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Садова, 53 межує із земельною ділянкою по вул. Механічна, 18 (а.с. 12-13).

Згідно абрису земельної ділянки (а.с.14) межа між земельною ділянкою номер :03:017:0066 та сусідньою земельною ділянкою по вул. Механічна, 18 у м. Запоріжжі проходить по існуючій огорожі (лінія 6-7 опис меж абрису земельної ділянки), по лінії споруди (лінія 7-8-9) опис меж абрису земельної ділянки та по існуючій огорожі (лінія 9-10-опис меж абрису земельної ділянки) (а.с.12-14).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ст. 15 ЦК України визначає що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави вважати, що його права можуть бути порушені іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону певних дій, які можуть порушити його право.

Ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої у встановленому чинним законодавством порядку не надали суду першої інстанції у цій справі достатніх та допустимих доказів щодо викладених у позові позивача у цій справі обставин, зокрема щодо того, що паркан відповідача знаходиться на земельні ділянці позивача.

Крім того, суду першої інстанції позивачем ОСОБА_2 та представниом останньої не надано доказів того, що саме відповідачка ОСОБА_4 порушує права позивача на користування земельною ділянкою.

Суд першої інстанції правильно не міг зробити висновки, що саме відповідачка порушує права позивача на користування земельною ділянкою виходячи лише з показань позивача, допитаної судом першої інстанції як свідка у цій справі, та яка в суді пояснила, що спілкувалася з відповідачкою ОСОБА_4, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25), з приводу огорожі, та остання відмовлялась її переносити.

Ці показання не є належним, допустимим доказом того, що саме відповідачка встановила оспорювану огорожу.

Оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції у цій справі, в домоволодінні за адресою: м. Запоріжжя, вул. Механічна, 18 знаходиться житловий будинок, якими користуються певні громадяни, тобто, є власники або землекористувачі земельної ділянки за цією адресою, особистість яких в суді першої інстанції не встановлена.

Позивач та її представник наполягали на позовних вимогах саме до відповідача ОСОБА_4, мотивуючи тим, що саме вона встановила огорожу та проживає в цьому будинку.

Згідно із нормами Земельного кодексу України (ст. 91,96,103) власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного.

Проте, доказів того, що відповідач ОСОБА_4 є власником або користувачем земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Механічна, 18 суду першої інстанції у матеріали цієї справи стороною позивача не надано.

Сама по собі реєстрація місця проживання ОСОБА_4 за цією адресою (а.с. 25) не надає їй статусу власника чи землекористувача земельної ділянки за цією адресою.

Оскільки, права щодо земельної ділянки регулюються нормами ЗК України та не повязуються із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1383-ІV від 11.12.2003 року.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач та її представник не довели у суді першої інстанції тих обставин, на які позивач у своєму позові посилалась як на підставу позовних вимог, не надали доказів в обґрунтування позовних вимог позивача у цій справі, що є її обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

При цьому, встановлено, що суд першої інстанції створив всі умови для змагального процесу.

Так, на виконання вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 57, 59 ЦПК України з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин цієї справи, суд першої інстанції роз'яснив позивачці та її представнику право на заявлення клопотання про призначення експертизи, проте вони не скористались зазначеним правом.

За таких обставин, суд першої інстанції, оцінивши докази у цій справі окремо кожний та в їх сукупності, дійшов правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, які моуть бути прийняті апеляційним судом у цій справі до уваги на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, є Інформаційні довідки із Реєстру прав власності на нерухоме майно відносно адрес у м. Запоріжжя: вул. Садова, 53 та вул. Механічна, 18, витребувані апеляційним судом (а.с.73-75), оскільки Інформаційні довідки, надані суду у цій справі сторонами є неповними.

Із змісту вищезазначених Інформаційних довідок із реєстру прав власності на нерухоме майно відносно адрес у м. Запоріжжя: вул. Садова, 53 та вул. Механічна, 18, витребуваних апеляційним судом (а.с.73-75), підтверджуються правильно встановлені фактичні обставини цієї справи судом, а саме те, що: позивач ОСОБА_2 є неоднособовим власником земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Садова, 53, яка має єдиний кадастровий номер :03:017:0066, а лише її ідеальної частини - у вигляді 337/959 частин, іншими співвласниками на праві спільної часткової власності цієї земельної ділянки є: ОСОБА_5 172/959 частин, ОСОБА_6 131/959 частин, ОСОБА_7 181/959 частин, ОСОБА_8 101/959 частин, ОСОБА_9 37/959 частин.

Дані про реєстрацію права власності за будь-ким на земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя вул. Механічна, 18 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно взагалі відсутні.

Оскільки, із пояснень відповідача ОСОБА_4 у цій справі у суді першої інстанції зазначена земельна ділянка не приватизована, перебуває у користуванні співвласників будинку.

Співвласниками будинку № 18 по вул. Механічній у м. Запоріжжі є ОСОБА_10 (1/2 частина) та ОСОБА_11 і ОСОБА_12 по ? частині кожний (а.с. 83-85).

З підстав того, що вона є неналежним відповідачем у цій справі, відповідач ОСОБА_4 у суді першої інстанції заперечувала у тому числі проти позову позивача у цій справі (письмові заперечення а.с. 30-33).

Акт погодження меж землекористування земельної ділянки по вул. Садова, 53 у м. Запоріжжя без дати (а.с.15) перед отриманням правовстановлюючого документу на частину зазначеної земельної ділянки позивачем у 2013 році із зазначенням прізвища ОСОБА_4, як землекористувача суміжної земельної ділянки, не робить останню належним відповідачем у цій справі на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи.

В силу вимог ст. 33 ч. 1 ЦПК України суд першої інстанції лише за клопотанням позивача ОСОБА_2 міг замінити первісного відповідача належним відповідачем у цій справі.

Однак, встановлено, що позивач ОСОБА_2 та представник останньої у суді першої інстанції клопотання про заміну відповідача у цій справі не заявляли, оскільки не вважали за доцільне, що також підтвердив у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України ОСОБА_2 мала право на звернення до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_4, якщо вважала, що саме з боку останньої порушуються будь-які її права на вищезазначену земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя вул. Садова, 53, та зокрема у вигляді 337/959 частин.

Однак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб… у спосіб, визначений законами України.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Належними, допустимими доказами на підтвердження порушення прав саме позивача ОСОБА_2 на земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя вул. Садова, 53 у вигляді 337/959 частин з боку власників (землекористувачів) земельної ділянки по вул. Механічна, 18 у м. Запоріжжя могли би бути лише письмові докази (а не покази позивача, як свідка, яка взагалі не була очевидцем знесення деревяного паркану та будування бетонної огорожі, і фотокартки тощо) у цій справі, а саме: договір між всіма вищезазначеними співвласниками земельної ділянки кадастровий номер :03:017:0066, посвідчений нотаріально, або рішення суду про визначення порядку користування земельною ділянкою кадастровий номер :03:017:0066 між її співвласниками із визначенням в натурі (на місцевості), та зокрема ідеальної частики ОСОБА_2 у вигляді 337/959 частин; висновок експертизи чи геодезичний висновок, із якого б вбачалось розташування будь-якої огорожі власників (землекористувачів) земельної ділянки по вул. Механічна, 18 у м. Запоріжжя саме на земельній ділянці м. Запоріжжя вул. Садова, 53, та зокрема на 337/959 частинах цієї земельної ділянки, що належить позивачеві ОСОБА_2

Встановлено, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи (розяснював особам, які беруть участь у справі їх права, у тому числі право позивача заявити клопотання про проведення у цій справі експертизи, заміни відповідача тощо)

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_4 позов позивача у цій справі не визнала у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 будь-яких понесених нею судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді сплаченого судового збору (а.с. 45) за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розяснити ОСОБА_2 її право у подальшому вирішувати питання у суді окремо від цієї справи шляхом подачі відповідного позову за умови усунення обставин, які були підставою для відмови у задоволенні її позову у цій справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_13ОСОБА_14