Справа №464/5058/15-ц
пр № 2/464/429/17
У Х В А Л А

02 жовтня 2017 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарі Бондар Н.С.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву ОСОБА_4 про відвід головуючого по справі судді,

В С Т А Н О В И В:

25.06.2015 року ТзОВ «Стимул Сихів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

04.10.2016 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_5 до ТзОВ «Стимул Сихів» про визнання дій незаконними та скасування заборгованості.

02.10.2017 року в судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 заявила відвід головуючого по справі судді, мотивуючи свою заяву систематичним порушенням головуючою суддею вимог процесуального законодавства, створенням перешкод для реалізації процесуальних прав їй як представнику сторони, в результаті чого у неї виникла явна недовіра до судді.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали заяву про відвід.

Представник ТзОВ «Стимул Сихів» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви, посилаючись на відсутність законних підстав для відводу головуючого судді.

Заслухавши сторони, суд встановив наступне.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії», тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобовязані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд має завжди бути «встановленим законом».

Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Адже правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди буде позбавлений легітимності, яка вимагається у демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб. Вислів «встановлений законом» стосується не лише законності самого існування суду, а й складу суддів при розгляді кожної справи (рішення у справах «Булут проти Австрії» від 22.02.1996 року, «Бускаріні проти Сан-Марино»). Термін «закон» про який ідеться в цьому положенні, стосується, таким чином, не лише законодавства щодо створення і компетенції судових органів, а й будь-якого іншого положення національного права, невиконання якого робить неправомірною участь одного або кількох суддів у розгляді справи. Тут йдеться, зокрема, про положення щодо повноважень, щодо несумісностей і щодо відводу суддів (рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії»).

Недотримання судом зазначених положень означає в принципі порушення пункту 1 ст. 6 (справи «Цанд проти Австрії», заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978 року та «Россі проти Франції», заява № 11879/85, рішення комісії від 06.12.1989 року).

Про те, що термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, звернуто також увагу Європейським судом з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України».

Суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» і «незалежним» за ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і засад цивільного судочинства.

Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначив, що по-перше, йдеться про субєктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен субєктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне. По-друге, слід застосувати обєктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об'єктивної безсторонності тісно повязані між собою (справи «Пуллар проти Сполученого Королівства» і «ОСОБА_1 проти Швейцарії», а також «Екедемі Трейдинг ЛТД та інші проти Греції» і «Дактарас проти Литви»).

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення обєктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді, що передбачають Бангалорські принципи поведінки суддів від 19.05.2006 року, схвалені Резолюцією ООН 27.07.2006 року № 2006/23.

Діюче цивільно-процесуальне законодавство України передбачає підстави для відводу головуючого судді, які викладені в ст. 20 ЦПК України. Такими підставами, зокрема, є наявні обставини, які викликають сумніви в обєктивності та неупередженості судді (п. 4 ст. 20 ЦПК України).

Жодних обставин, які дійсно свідчать про необєктивність та упередженість судді, сторонами не наведено та не доведено. Посилання на порушення головуючим суддею вимог процесуального законодавства не є підставою для відводу, оскільки не є предметом розгляду в суді першої інстанції. Лише суди апеляційної та касаційної інстанції можуть вирішити, чи було порушено головуючою вимоги закону під час розгляду справи в разі, якщо апеляційну скаргу буде подано.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення заяв ОСОБА_4 про відвід судді немає, обставин, які можуть викликати сумніви в обєктивності та неупередженості судді судом не встановлено.

Разом з тим, з метою запобігання формування думки щодо заінтересованості судді у результаті розгляду справи, зважаючи на те, що суддею вже проведено ряд процесуальних дій, з яких відповідачі та їх представники убачають надання суддею переваг іншій стороні, враховуючи те, що відповідачі вкотре неодноразово заявляють заперечення на дії головуючої судді та продовжують настоювати на тому, що свідчить про стійку наявність у них сумнів в обєктивності та неупередженості судді, беручи до уваги, що відповідачі та їх представники, систематично заявляючи заперечення на дії головуючої, постійно коментуючи винесені в засіданні ухвали, чим фактично не дають можливості цьому складу суду розглядати справу по суті, суд приходить до висновку, що будь-які подальші дії та рішення по даній цивільній справі викликатимуть сумніви в обєктивності та безсторонності суду.

Тому, з метою уникнення перешкод у розгляді справи, задля нормалізації обстановки вирішення справи по суті в цілому, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_4 про відвід.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ст.ст. 20, 23, 24 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_4 про відвід головуючої судді Радченко Е.А. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стимул Сихів» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стимул Сихів» про визнання дій незаконними та скасування заборгованості задовольнити.

Справу передати для проведення її перерозподілу в порядку, визначеномуст. 11-1 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: