АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/2097/17 Головуючий 1 інст. Бабенко Ю.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа: Орджонікідзевський районний відділ в місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області про зняття з реєстрації та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди у розпорядженні належною йому на праві власності квартирою № 24 у будинку № 9 по проспекту Фрунзе в м. Харкові і виселити відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 із цієї квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2012 року ним було придбано у ОСОБА_5, ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки відповідачі в порушення умов договору продовжують проживати та бути зареєстрованими за вищевказаною адресою, він, ОСОБА_4, як власник квартири не може здійснювати свої права на користування, володіння і розпорядження зазначеним майном.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2015 рокупозов ОСОБА_4 задоволено повністю та виселено ОСОБА_5, ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення, яку ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 13 вересня 2016 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість заочного рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Вказує, що судом першої інстанції не враховано наявність непереборних та поважних обставин (хвороба ОСОБА_3П.), які перешкоджали їй звернутися за захистом своїх прав щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків та не відповідав її волевиявленню, оскільки вказаним договором сторони приховали договір позики на суму 160 000 грн.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 ОСОБА_5., який діє також і за себе особисто, підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 вказувала на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 та просила її відхилити.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов,суд першої інстанції виходив з того, що права ОСОБА_4як власника спірної квартири на володіння, розпорядження й користування нею, порушені проживанням і реєстрацією відповідачів у спірній квартирі, а тому підлягають захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 29 серпня 2012 року р.№ 3087 ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 і ОСОБА_3 квартиру за обумовленою сторонами договору ціною 162 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, і складається з двох жилих кімнат площею 33 кв.м., загальною площею 56,6 кв.м, право власності на яку зареєстровано згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.10.2013 року за ОСОБА_4

Відповідно до п.2.2 договору підписами під цим договором сторони підтвердили факт повного розрахунку між ними.

Згідно п.3.6 договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 і ОСОБА_3 зобовязалися знятися з реєстраційного обліку за адресою квартири, звільнити квартиру від речей домашнього вжитку, сплатити комунальні послуги за користування квартирою та фактично передати цю квартиру покупцеві в строк до березня 2014 року шляхом передачі ключів на квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі на порушення вищевказаних вимог закону та умов договору купівлі-продажу квартири після встановленої договором дати її звільнення продовжували проживати у спірній квартирі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснив, що вищевказаний договір купівлі-продажу квартири не визнаний недійсним в установленому законом порядку, ні він, ОСОБА_5, ні його матір ОСОБА_3, не зверталися до суду із позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Таким чином, права ОСОБА_4 як власника спірної квартири були порушені проживанням і реєстрацією відповідачів у цій квартирі.

Судом першої інстанції правильно враховано, що позивач не є членом родини відповідачів і не може проживати в спірній квартирі разом із ними, що спірна квартира необхідна позивачу для здійснення свого права власності - володіння, користування і розпорядження нею.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому втрата права користування жилим приміщенням є наслідком припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-709цс16.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірний договір був удаваним та не відповідав волевиявленню відповідачів, спростовуються п. 4.2. договору купівлі-продажу 29 серпня 2012 року р.№ 3087, яким сторони підтвердили своє вільне волевиявлення та відповідність їх внутрішній волі спірного договору; зазначили, що цей договір не є фіктивним чи удаваним; що він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; що в момент укладення договору вони усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними.

Доказів на підтвердження того, що відповідачі звертались до суду з позовом про визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним або удаваним матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_3 на наявність хвороби, як непереборну обставину, яка перешкоджала їй звернутись до правоохоронних органів або до суду за захистом своїх прав не підтверджені належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст.10, 56-58 ЦПК України, тому не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Матеріали справи містять виписку з медичної картки хворого №8744 на імя ОСОБА_5, згідно якої він знаходився у стаціонарі з 06.06.2016 року до 05.07.2016 року у звязку із закритим переламом ноги.

Оскільки оспорюване заочне рішення було ухвалено задовго до виникнення хвороби ОСОБА_5, вказана довідка не може бути прийнята судом на підтвердження наявності перешкод для захисту своїх прав ОСОБА_5, ОСОБА_3 Інших доводів на підтвердження наявності обставин непереборної сили відповідачами надано не було.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення вимог ОСОБА_4 щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки такі дії здійснюються відповідними органами на підставі рішення суду, що набрало законної сили.

Між тим як пояснив в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 24.12.2015 року він та ОСОБА_3 були зняті з реєстраційного обліку за адресою місця знаходження спірної квартири, а 18 січня 2017 року їх було виселено з квартири на підставі оскаржуваного рішення районного суду.

Оскільки заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві власності є законним і обґрунтованим, і виконано у повному обсязі, колегія суддів вважає можливим залишити без змін це рішення суду і в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: