Справа №621/894/17
РІШЕННЯ

іменем України

02 червня 2017 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Шахової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Міненко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права на спадщину на земельну ділянку та встановлення факту постійного проживання,

в с т а н о в и в:

05 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права на спадщину на земельну ділянку та встановлення факту постійного проживання, в якому зазначила, що 21 червня 2003 року померла її мама ОСОБА_2, після смерті якої залишилася спадщина у вигляді права на земельну частку (пай), розміром 7,38 умовних кадастрових гектарів, як члену КСП «Донецьке». Заповіту померла не залишила. Після її смерті ніхто із спадкоємців не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_2 мешкала та була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1978 року по день смерті 21 червня 2003 року. На момент смерті в будинку за вказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований. Однак, фактично у зазначеному будинку, разом з мамою проживала і позивач, оскільки вона здійснювала догляд за матірю та вела з нею спільне господарство, утримувала будинок та земельну ділянку, а також ОСОБА_1 здійснила поховання своєї матері.

19 серпня 1989 року помер батько позивача ОСОБА_3.

07 січня 2015 року помер і брат позивача ОСОБА_4, який, зокрема, разом з мамою ОСОБА_2 не проживав.

29 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Зміївського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки не підтверджено у встановленому законом порядку факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на імя ОСОБА_2 не виготовлявся. На підставі викладеного приватним нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 березня 2017 року.

Отже, враховуючи, що, фактично, спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла лише позивач і є єдиною спадкоємицею, а також відсутність у ОСОБА_1 можливості іншим шляхом оформити свої спадкові права, позивач просила встановити факт спільного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та яка померла 21 червня 2013 року; Визнати за ОСОБА_1 право на спадщину на земельну ділянку на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Донецьке», розміром 7,38 умовних кадастрових одиниць, серії ХР № 0147560, який було виготовлено на імя ОСОБА_2, на підставі рішення Зміївської районної державної адміністрації № 301 від 19 травня 1997 року та зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, свої інтереси довірила представляти адвокату ОСОБА_6, яка надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності

позивача, без фіксування судового процесу технічними засобами, позовну заяву підтримала та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, до канцелярії суду надійшов лист Нижньобишкинського сільського голови ОСОБА_7 про відсутність заперечень проти задоволення позовної заяви ОСОБА_1 та розгляд справи за відсутності представника сільської ради.

У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України справу розглянуто без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в установленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

З копії Свідоцтва про народження, серії ЯТ № 597117, вбачається, що батьками ОСОБА_2 (після одруження «Чурілова» копія Свідоцтва про одруження, серії ІІ-ЯК № 0520448, актовий запис № 1579) ОСОБА_8 були ОСОБА_3 та ОСОБА_2, актовий запис № 8 (а.с. 11, 12).

Відповідно до копії Свідоцтва про смерть, серії ІІІ-ВЛ № 416155, 19 серпня 1989 року помер ОСОБА_3, актовий запис № 14 (а.с. 8).

Крім того, встановлено, що позивач мала рідного брата ОСОБА_4, який 07 січня 2015 року помер копія Свідоцтва про смерть, серії І-ВЛ № 477986, актовий запис № 05 (а.с. 13).

21 червня 2003 року померла мати позивача ОСОБА_2, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серії 1-ВЛ № 380449, актовий запис № 11 (а.с. 6).

Отже, єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 залишилася позивач ОСОБА_1

При цьому, як вбачається з Довідки виконавчого комітету Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області від 14 березня 2017 року вих. № 02-22/94 ОСОБА_2 дійсно мешкала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1978 року по день смерті 21 червня 2003 року. На момент смерті, окрім померлої, в будинку за вказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований, в т.ч. малолітні та неповнолітні діти (а.с. 10).

В той же час Актом обстеження від 13 квітня 2017 року встановлено, що за адресою: Харківська обл., Зміївський район, с. Нижній Бишкин, вул. Першотравнева, 38 проживала ОСОБА_2, яка 21 червня 2003 року померла. Як зазначають свідки у даному будинку № 38 тривалий час як до смерті ОСОБА_2, так і після її смерті, фактично проживала її донька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка до дати смерті тривалий час доглядала за своєю матірю ОСОБА_2, вела з нею спільне господарство, доглядала та утримувала будинок і земельну ділянку, розташовані за вказаною вище адресою. Також, свідки вказують на те, що ОСОБА_1 займалася організацією поховання своєї матері (а.с. 14).

Відповідно до ст. 5 ЦК України (в редакції 2004 року) акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Встановлено, що ОСОБА_2 померла у 2003 році, отже в даному випадку підлягають застосуванню норми цивільного законодавства попередньої редакції.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час, зокрема до самої смерті, фактично проживала разом зі своєю матірю ОСОБА_2, вела з нею спільне господарство, доглядала та утримувала будинок і земельну ділянку. Крім того, позивач після смерті матері також продовжує проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5. Таким чином, ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_2 та є єдиною спадкоємицею після смерті матері (а.с. 16).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ХР № 0147560, який було виготовлено на підставі рішення Зміївської районної державної адміністрації № 301 від 19 травня 1997 року та зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), належить право на земельну частку (пай) на землях, які перебували у колективній власності КСП «Донецьке», розміром 7,38 умовних кадастрових гектарів. Однак, Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на імя ОСОБА_2 не виготовлявся (а.с. 7, 9).

Таким чином, після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина у вигляді земельної частки (паю).

29 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак, постановою приватного нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки позивачем не підтверджено у встановленому законом порядку факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 15).

Як зазначалося вище судом встановлено факт спільного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2

За змістом ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» право на земельну частку (пай) та право на земельну ділянку, яка виділена в натурі (на місцевості), можуть бути об'єктом спадкування.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю.

Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із шляхів здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання права.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Позивачем надано достатні докази на підтвердження того, що вона є спадкоємцем померлої ОСОБА_2, прийняла спадщину, шляхом фактичного вступу в управління та користування спадковим майном, однак, ОСОБА_1 не має змоги оформити свої спадкові права нотаріально на земельну частку (пай).

Враховуючи, що право ОСОБА_2 на земельну частку (пай) виникло у неї за життя і є майновим правом, яке не припинилось внаслідок її смерті, та входить до складу спадщини, а також враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 є обґрунтованою і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Законом України «Про сільськогосподарську кооперацію», Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», ст. ст. 5 ЦК України, ст. 549 ЦК України 1963 року, ст. ст. 81, 152 ЗК України, ст. ст. 10, 11, 60, 174, 197, 209, 212-215, 234, 256 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права на спадщину на земельну ділянку та встановлення факту постійного проживання задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та яка померла 21 червня 2013 року, за адресою Харківська область, Зміївський район, с. Нижній Бишкин, вул. Першотравнева, буд. № 38.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, яка померла 21 червня 2013 року на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Донецьке», розміром 7,38 умовних кадастрових гектарів на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0147560, який було виготовлено на імя ОСОБА_2, згідно рішення Зміївської районної державної адміністрації № 301 від 19 травня 1997 року та зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: