Категорія 9 Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

при секретарі - Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні автомобілем, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2017 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні автомобілем ВМW-5401, 2001 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом витребування його з чужого володіння. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2016 року, яке набуло законної сили, за позивачем визнано право власності на вказаний вище автомобіль, власником якого була колишня дружина позивача ОСОБА_3 На неодноразові усні звернення ОСОБА_3 відмовляється повертати позивачу автомобіль. 01.06.2016 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист-вимога про повернення автомобіля, яка до цього часу не виконана. Таким чином, відповідач своїми діями порушує право позивача на вільне користування приватною власністю, у зв'язку із чим останній звернувся до суду із даним позовом.

До участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_4

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2017 року позов задоволено частково.

Ухвалено витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 належний ОСОБА_2 автомобіль BMW-5401, 2001 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1.

В задоволенні іншої частини вимог позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 02.02.2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3828,15 гривень.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить основне та додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що рішення підлягає скасування з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2016 року частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль BMW-5401 2001 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль BMW-5401, 2001 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 355253,00 гривень.

Зазначене вище рішення суду набуло законної сили 06.05.2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак такий висновок суду не відповідає дійсним обставинам справи та суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, у рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2016 року про поділ майна між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначено, що на час ухвалення рішення автомобіль BMW-5401, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який підлягає поділу знаходиться не у сторін по справі, а у третіх осіб.

Дана обставина також підтверджується наявною у матеріалах справи нотаріально посвідченою довіреністю від 05.05.2009 року, відповідно до якої ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_4 бути її представником з питань користування та розпорядження (продати за умови сплати податку з доходів фізичних осіб, обміняти, передати в оренду (найм), позичку, в заставу) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4, виданого Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС у Вінницькій області 24.04.2008 року транспортним засобом марки BMW-5401, типу легковий седан, випуску 2001 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованим Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС у Вінницькій області 24.04.2008 року (а.с.45).

Про те, що спірний автомобіль відсутній у відповідача ОСОБА_3 не заперечували в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник, однак будь-яких заяв про зміну чи уточнення своїх позовних вимог до суду під час розгляду справи не подавали.

В порушенні вимог закону, суд першої інстанції не дав відповідної правової оцінки поясненням відповідача ОСОБА_3 про те, що спірний автомобіль у неї відсутній, оскільки зі згоди позивача ОСОБА_2 автомобіль був проданий ОСОБА_4, про що свідчить нотаріально посвідчена довіреність від 05.05.2009 року, згідно якої у власність останньої (з правом користування і розпорядження) перейшов автомобіль марки BMW-5401, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В правовій позиції Верховного Суду України від 16.09.2015 року, висловленій у цивільній справі №6-1203цс15 зазначено наступне, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України, пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежений й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Таким чином, вирішуючи спір між сторонами суд не з'ясував у кого в користуванні чи у власності знаходиться спірний автомобіль, за яких обставин даний автомобіль вибув з володіння сторін, і чи являється у даному випадку ОСОБА_4 добросовісним набувачем автомобіля та не вирішив питання про необхідність притягнення останньої до участі в якості належного відповідача (співвідповідача) у справі.

Згідно роз'яснень, викладених в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» в якому зазначено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст.33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, не підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за результатами розгляду суд відмовляє в позові до неналежного відповідача приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин основне та додаткове рішення у справі в силі залишатись не може і підлягають до скасування у ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимогах.

Розподіл судових витрат у справі між сторонами провести у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовільнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні автомобілем BMW-5401, 2001 року випуску, легковий універсал, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом його витребування з чужого володіння, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 4547,78 гривень.

Рішення суду набуває законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Береговий О.Ю.