Номер провадження 2/754/1367/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.1989 року по 18.10.2013 року, від шлюбу мають дочку ОСОБА_3. За період шлюбу ними було придбано нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.06.2011 року; квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності; квартира АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності. Враховуючи те, що сторони не можуть досягти згоди щодо поділу вказаного майна, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за нею та відповідачем право власності по ? частині житлового будинку АДРЕСА_3; по ? частині квартири АДРЕСА_1 та по ? частині на квартиру АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що не заперечує проти поділу житлового будинку, але категорично заперечує проти поділу квартир, оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана за грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, яка належала йому на праві власності, та за власні кошти, а квартира АДРЕСА_2 приватизована на двох осіб - його та спільну дочку. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.1989 року по 18.10.2013 року.

Від шлюбу сторони мають повнолітню дочку ОСОБА_3.

В період перебування у шлюбі сторони набули право власності на наступне нерухоме майно, а саме:

1)житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.06.2011 року, що належить на праві власності ОСОБА_2;

2)квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12.07.2006 року, що належить на праві власності ОСОБА_2;

3)квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.09.2013 року, що належить на праві власності ОСОБА_2 та дочці сторін ОСОБА_4

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд поділити вказане вище майно між сторонами, визнавши право власності за кожним із сторін по ? частині.

Відповідач, частково заперечуючи проти позовних вимог, просить визнати спільним майном подружжя лише житловий будинок, а в іншій частині позову відмовити.

Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об′єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім′ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім′ї.

При розгляді справи встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 був придбаний 03.06.2011 року, що підтверджується договором купівлі-продажу. Власником вказаного будинку є відповідач ОСОБА_2

Враховуючи те, що вказаний житловий будинок був придбаний у період шлюбу, суд вважає, що є всі підстав для визнання його спільним майном подружжя, який підлягає поділу на загальних підставах, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується поділу квартири АДРЕСА_1, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була придбана шляхом укладення відповідачем ОСОБА_2 Іпотечного договору з АКБ "Аркада" 09.12.2004 року.

Також 09.12.2004 року між АКБ "Аркада" та ОСОБА_2 був укладений Договір про іпотечний кредит, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 150991, 73 грн.

Повна вартість квартири становить 244556, 58 грн., перший внесок був сплачений у розмірі 93564, 85 грн., на іншу частину вартості квартири був виданий кредит. У подальшому кредитні кошти були повністю сплачені, що підтверджується розрахунком платежів по кредиту.

У своїх запереченнях відповідач вказує про те, що квартира була придбана за його власні кошти, частину яких він отримав від продажу квартири, що належала йому на праві власності, а погашення кредитних коштів здійснювалося ним також із власних коштів.

Як встановлено при розгляді справи, дійсно, 16.07.2004 року між ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_6 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 Продаж був здійснений за 440000, 00 крб.

Частиною 1 статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов"язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Але при розгляді справи відповідачем ОСОБА_2 не було надано належних доказів того, що грошові кошти, отримані ним у липні 2004 року від продажу власної квартири, були витрачені саме на перший внесок за спірну квартиру. Також ним не було надано жодних належних доказів того, яким чином вказані кошти були передані йому матір"ю з іншої держави.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження наданих ним заперечень.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач, як на підставу своїх заперечень щодо позову у частині поділу квартири АДРЕСА_1, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що вказані заперечення не можуть прийматися судом до уваги.

З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині поділу квартири АДРЕСА_1, а саме визнання за кожною із сторін право власності по ? частині вказаної квартири.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про поділ квартири АДРЕСА_2, то слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 61 Сімейного кодексу України об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Але при цьому слід зазначити, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 та спільній дочці сторін ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.09.2013 року.

Відповідно до даного Свідоцтва право власності було набуто відповідно до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для визнання вказаної квартири спільним майном подружжя немає, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині повинно бути відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4134, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 57, 60, 61, 69-71, 74 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4134, 00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: