Справа № 456/1156/16-ц
Провадження № 2/456/250/2017
РІШЕННЯ

іменем України

26 вересня 2017 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Гулкевича О. В. ,

при секретарі Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його та поділ.

В обґрунтування покликався на те, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11.03.2006р. по 24.03.2014р. За час шлюбу ними збудовано будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки згідно чинного законодавства майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Окрім цього позивачка приймала активну участю у будівництві, фінансувала таке, що підтверджується письмовими доказами та поясненнями свідків. Відповідач відмовляється в добровільному порядку здійснити поділ спірного майна тому позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлени про час та місце судового розгляду, повторно в судове засідання не прибув, заяви про розгляд справ за його відсутності не подав, тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України розглянув справу за відсутності останнього та ухвалив рішення на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.03.2006р., що видане Управлінням ЗАГС Пушкінського району Головного управління Московської області (а.с.12), сторони з 11.03.2006р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області в справі №456/399/14-ц від 24.03.2014р. (а.с.3).

Відповідно до виготовленого 27.01.2013р. Стрийським МБТІ технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, власник - ОСОБА_3, в господарстві налічується: житловий будинок А-2 (незавершене будівництво, готовність 5%); незавершений будівництвом житловий будинок - Д-2 (рік побудови - 2011); підвал - д1; сходи - д2; сарай - Г (рік побудови - 2011); сарай - Ж (рік побудови - 2013); ); колодязь питний - к.

Згідно з технічним паспортом, що складений ФОП ОСОБА_4, на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, знаходяться: житловий будинок - А-2 (незавершене будівництво, готовність 5%); житловий будинок - Д-2 (незавершене будівництво, готовність 93%, рік побудови - 2013); сходи - д2; сарай - Ж (рік побудови - 2013); колодязь питний - к. Власник - ОСОБА_3. Згідно обох технічних паспортів житловий будинок - Д-2 та сарай - Ж є самочинним будівництвом.

Відповідно до вимог ст.ст.60, 69-70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; дружина та чоловік мають право на його поділ; у разі поділу частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як зазначено у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, тощо.

Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Верховний Суд України за наслідками розгляду справи за № № 6-47цс16 у постанові від 07.09.2016р. прийшов до настуного висновку: статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879 - 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

ФОП ОСОБА_4 наданий звіт про проведення технічного обстеження конструкцій та інженерних мереж, з метою визначення можливості або неможливості надійної та безпечної експлуатації житлового будинку літ. Д-2 (незавершене будівництво, готовність 93%) та сараю літ. Ж, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. За результатам обстеження встановлено готовність цих об'єктів до експлуатації за умови завершення будівельних робіт, а саме - внутрішнє опорядження приміщення на першому поверсі та приміщення на другому поверсі житлового будинку літ. Д-2.

Згідно з норми статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами.

Отже, судом встановлено, що спірне майно, а саме: сукупність будівельних матеріалів, що складають фундамент незавершеного будівництвом житлового будинку А-2 (готовність 5%); житловий будинок - Д-2 (незавершене будівництво, готовність 93%, рік побудови - 2013); сходи - д2; сарай - Ж (рік побудови - 2013); колодязь питний - к, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Враховуючи ступінь готовності зазначених будівель; можливість визначити їх окремі частини, що підлягають виділу; технічну можливість довести до кінця будівництво сторонами, суд вважає за можливе визнати спірне майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити його поділ між сторонами.

Питання стягнення з відповідача судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК. Згідно з цією нормою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Окрім цього, позивачем подано новий технічний паспорт на спірний будинок, виготовлений 10.04.2017р., згідно з яким його вартість становить 919 648 грн. Таким чином, виходячи з вартості спірного майна на час ухвалення рішення, з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.60,70,71 СК України, ст.ст.328, 331, 368, 372 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

позов задоволити. Визнати сукупність будівельних матеріалів, що складають фундамент незавершеного будівництвом житлового будинку А-2 (готовність 5%); незавершений будівництвом житловий будинок Д-2 (готовність 93%); сарай Ж; колодязь питний - к, які знаходяться на АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частину будівельних матеріалів, що складають фундамент незавершеного будівництвом житлового будинку А-2 (готовність 5%); незавершеного будівництвом житлового будинку Д-2 (готовність 93%); сараю Ж; колодязя питного - к, які знаходяться на АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2124,20 грн. судових витрат, а також 2474,04 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Стрийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий-суддя О. В. Гулкевич