Справа № 128/466/17
23 травня 2017 року м. Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області
головуючого судді Ганкіної І.А.,
при секретарі Жигаровій Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, законним представником якої є ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона та її діти неповнолітня ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є власниками по 1/3 частки кожний квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.02.2006 року, згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідач ОСОБА_4, колишній чоловік позивачки зареєстрований в даній квартирі з 1999 року. В 2006 році сім'я розпалась, а 28.09.2009 року рішенням Вінницького районного суду їх шлюб розірвано. З 2006 року відповідач не проживає в указаній квартирі, але зареєстрований, як мешканець цієї квартири. Спочатку ОСОБА_4 проживав в кв.АДРЕСА_4, а згодом переїхав на постійне місце проживання в с. Бохоники до своєї матері.
В зв'язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
В судове засідання представник позивачів адвокат ОСОБА_5 не з'явився, проте подав через канцелярію суду заяву, відповідно до якої позов своїх довірителів підтримує повністю та просить задоволити, розгляд справи провести у їх відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_4 до суду не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (зворотні поштові повідомлення).
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 лютого 2006 року ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 є власниками, загальною площею 35,9 кв. м. - по 1/3 квартири кожна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.4).
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28.09.2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.5).

Відповідно до довідки № 693 від 27.12.2016 року виданої ЖЕК «Агрономічне», гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Вінницького району Вінницької області, але з 2006 року за вище вказаною адресою не проживає (а.с.6).

Актом обстеження фактичного місця проживання від 12.01.2017 року, затвердженого сільським головою с. Агрономічне, по адресі: АДРЕСА_3. Вінницького району Вінницької області було встановлено, що гр. ОСОБА_4 за даною адресою на протязі 11 років не проживає (а.с.7).

Письмовими поясненнями сусід-мешканців ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтверджується також факт, того, що гр. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3. Вінницького району Вінницької області на протязі останніх 10 років не проживає (а.с.8-10).

Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Зокрема, у відповідності до ст.405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.).

У відповідності до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., судом забезпечується право на доступ до правосуддя, в зв'язку з чим суд вважає правомірним звернення до суду позивача, так як зняття з реєстрації у даному випадку, в зв'язку з наявністю спору між сторонами, може бути вирішено лише виключено шляхом постановлення судового рішення суду.

Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відтак, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав перебувати на реєстраційному обліку в будинку, що належить ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 яку проігнорував.

Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами.

При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

При цьому, суд враховує, що у відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.

В силу ст. ст.71, 72 ЖК України право на користування житлом зберігається на відсутньою особою на протязі 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.

Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Оскільки, судом було встановлено, що відповідач з 2006 року по теперішній час не проживає в будинку належному позивачу та встановлено факт того, що вибув з будинковолодіння по своїй волі та намагання повернутися до будинку не було.

Тому, суд вважає, що необхідність нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг з врахуванням особи відповідача, яка виникає у позивача також слід розцінювати, як обмеження у вільному використанні квартири. Звуження прав позивача також полягає у тому, що позивач не має можливості самостійно зняти відповідача з реєстрації.

Враховуючи вказане, суд вважає, що позивачі довели належними доказами підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування їх житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2, так як він не проживає в будинку більше одного року без поважних причин, тому позов є доведеним та таким, що підлягає до повного задоволення.

Стягнення судових витрат позивач не вимагає.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст.16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.71, 72, 150, 155 ЖК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

Вирішив:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.А. Ганкіна