Справа №484/826/17 25.05.2017 25.05.2017 25.05.2017
Провадження №22-ц/784/1267/17
Головуючий у першій інстанції-Максютенко О.А.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

розглянувши у відсутності сторін у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до Первомайської міської ради Миколаївської області

про визнання права власності за набувальною давністю

У С Т А Н О В И Л А:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Первомайської міської ради Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1

Позивач зазначав, що є власником квартири АДРЕСА_2 яка складає 2/25 часток будинку. Квартара НОМЕР_1 цього будинку загальною площею 23,5 кв.м, що складала 1/10 частку будинку, належала ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Влітку 1993 року у зв'язку з виїздом ОСОБА_2 за межі України між ними укладено усний договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 за 1 000 доларів США, які він передав продавцю. Належно оформити угоду вони домовились при наступному приїзді ОСОБА_2 до України.

Проте ОСОБА_2 до країни більш не повертався. У належній формі договір купівлі-продажу не оформлено.

З 1993 року він, ОСОБА_1, об'єднав квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в одну квартиру та добросовісно, безперервно та відкрито користується житлом, що відповідно до правил статті 344 ЦК є підставою для визнання за ним права власності за набувальною давністю.

Представник відповідача участі у судових засіданнях не приймав, позов не заперечував.

Рішенням Первомайського міькрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для застосування правил статті 344 ЦК.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на доведеність всіх передбачених законом підстав для визнання права вланості та невірну оцінку судом добросовісності давнісного набувача.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином ( 87-89). Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності.

Справу розглянуто у відсутності сторін та їх представників.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, одним із способів набуття права власності на майно є набувальна давність.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі -Постанова №5) роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Диспозиція зазначеної норми не містить визначення поняття «добросовісність», проте в контексті статті 344 ЦК поняття добросовісності в деякій мірі виходить за межі поняття правомірності (частина 2 статті 328 ЦК) або загальних правил добросовісності, як принципу цивільного права та презумпції поведінки особи (статті 3,12 ЦК), а також умов добросовісності набуття за змістом статті 388 ЦК.

Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами набуття права власності у іншій спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у іншому, в тому числі і у позасудовому, порядку. Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном.

Таке тлумачення умов набуття права власності за набувальною давністю викладене Верховним Судом України у розділі 6 «Аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» (Вісник Верховного Суду України №3(163)'2014).

Про застосування набувальної давності лише за умови відсутності інших підстав (титулу), в тому числі і договірних відносин, зазначено і Вищим спеціалізованим судлом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», обговореному 21 грудня 2012 року на засіданні пленуму цього суду.

Виняток з цього правила передбачено частиною 3 статті 344 ЦК ? це наявність між набувачем і власником договору, строк дії якого закінчився, а власник не заявив позову про витребування цього майна.

Таким чином, тлумачення підстав застосування правил статті 344 ЦК та судова практика, запроваджена вищими судовими органами, свідчать про те, що правила статті 344 ЦК не підлягають застосуванню у випадках заволодіння чужим майном на відплатній основі, за згодою належного власника та на підставі домовленості з ним про належне оформлення угоди про відчуження майна у майбутньому, що свідчить про договірний характер правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що квартира НОМЕР_1, яка складає 1/10 частину житлового будинку АДРЕСА_1, належить ОСОБА_2 на праві власності (а.с.6-7). Квартира складалась з двох житлових кімнат - 9,7 кв.м, 12 кв.м та ? частини коридору (а.с.9-10).

Власником сусідньої квартири НОМЕР_2 цього будинку є ОСОБА_1 (а.с.4-5).

Позивач посилається на те, що у 1993 року за усною угодою придбав у ОСОБА_2 квартиру НОМЕР_1 на відплатній основі, та переобладнав квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в одну квартиру.

Факт переобладнання та об'єднання квартир зафіксований технічним паспортом від 5 січня 2012 року (а.с.11-13).

Позивач посилався на існування домовленості з ОСОБА_2 про належне оформлення договору купівлі-продажу під час його наступного перебування в м.Первомайську.

Відомостей про дійсне місцезнаходження ОСОБА_2 та даних щодо його віку, правоздатності на цей час матеріали справи не містять.

Відомості про відкриття спадкової справи відносно ОСОБА_2 відсутні.

Встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 заволодів квартирою НОМЕР_1 на підставі домовленості з власником ОСОБА_2 про купівлю-продаж цього нерухомого майна з наступним оформленням угоди у формі, передбаченій законом, що свідчить про те, що при заволодінні цим майном позивач усвідомлював необхідність нотаріального посвідчення правочину, як підстави для переходу до нього права власності.

За такого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про невідповідність характеру дій позивача на час заволодіння майном критерію «добросовісності» у розумінні диспозиції статті 344 ЦК (пункт 9 Постанови №5), а в наслідок цього - і підстав для задоволення позову за цією нормою.

Доводи апелянта щодо добросовісності позивача, а саме те, що він не знав та не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, спростовуються його ж посиланням на домовленість з ОСОБА_2 про належне оформлення договору купівлі-продажу у майбутньому.

Посилання в апеляційній скарзі на проведення належного розрахунку за придбане майно, отримання від власника всіх правовстановлюючих та технічних документів є лише додатковим підтвердженням договірних правовідносин між сторонами та не доводить набуття володільцем права власності за статтею 344 ЦК.

Заволодіння майном без порушень норм права (викрадення, шахрайство) при обізнаності особи про те, що вона не є власником майна, на що посилається апелянт, є необхідною, але само по собі не достатньою підставою для набуття права власності за набувальною давністю.

Крім того, на час розгляду справи такого об'єкту нерухомості як квартира НОМЕР_1 площею 23,5 кв.м (житловою - 21,7 кв.м), яка належала ОСОБА_2 станом на 1993 рік, не існує.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська