30.05.2017 227/977/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Левченка А.М.,

за участю секретаря - Черкасової О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Добропільського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Добропільської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30.03.2017р. відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Розпочато судовий розгляд справи в межах позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

В якості обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що є єдиною власницею квартири, окрім неї в зазначеній квартирі зареєстровані її неповнолітні діти, а також відповідач, тобто, ОСОБА_4. Пояснила суду, що у 2000 році, коли відповідач була непонолітньою, її бабуся, яка на той час була її опікуном, допустила проживати у вищезазначену квартиру відповідача на необмежений строк. Умовами для проживання в квартирі було збереження, утримання квартири та оплата комунальних послуг. У 2014 році позивача почали розшукувати співробітники житлово-комунальних служб з вимогами сплатити заборгованість за комунальні послуги, які утворилися внаслідок тривалої несплати грошей за утримання та користування спірною квартирою. Згоди на вселення та реєстрацію у квартирі відповідача не давала, а останні вселилася та проживають в ній зі згоди колишнього опікуна. На данний час у квартирі відповідач не проживає, а проживає на території Росії. Позивач вказує на те, що відповідач в добровільному порядку зняти своє місце проживання з реєстраційного обліку не бажає, тому за захистом своїм прав вимушена звернутись до суду. Позивач зазначила, що факт реєстрації відповідача у належній їй квартирі порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження її майном на власний розсуд. Крім цього, відповідач фактично втратила інтерес до квартири, оскільки перебуває тривалий час на треторії Росії, де у 2016 році народила доньку.

Про дату, час та місце судового розгляду відповідач повідомлена належним чином. Заяви відповідача про відкладення судового розгляду в матеріалах справи відсутні.

Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про дату час та місце судового розгляду, а також наявність в матеріалах справи заяви його предстаника про розгляд справи без його участі, суд ухвалив здійснювати судовий розгляд без участі відповідача.

Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Ухвалою суду до участі у справі було залучено орган опіки та піклування.

В судому засіданні представник органу опіки та піклування Добропільської міської ради висловила думку про необхідність відкласти розгляд справи для повторного виклику відповідача, проте, у разі проведення судового розгляду, рішення по суті спору просила ухвалити на розсуд суду.

Заслухавши представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири серії НАВ № 582425 від 07.04.1995 року ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_5 ( на той час неповнолітні) отримали в рівних частинах від ОСОБА_6 подарунок у вигляді квартири АДРЕСА_2, яку за своїх дітей прийняв ОСОБА_7

Згідно договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири серії НАЕ № 553468 від 08.12.2014 року, ОСОБА_8 продав, а позивач ОСОБА_1 придбала 1/2 частину належної продавцю квартири АДРЕСА_3, що посвідчено приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області та зареєстровано у реєстрі за №1771.

Відповідно до довідки відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 30.05.2017р. №17/2121 у квартирі №78 за адресою м. Добропілля, вул. Першотравнева, 117 разом з власницею квартири ОСОБА_1 зареєстровані її малолітні діти ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2, а також відповідач ОСОБА_9 1991 р.н, яка не перебуває у родинних відносинах з позивачем та членами її сімї.

Згідно листа-відповіді відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 10.05.2017 року № 17-16/246 на запит суду, дитина ОСОБА_10 не зареєстрована за місцем реєстрації матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: м. Добропілля вул. Першотравнева, 117/78.

Позивач зазначала, шо як власник квартири фактично ніколи не давала згоди на проживання відповідача у квартирі, усну угоду про тимчасове проживання у квартирі уклала її бабуся, яка на той час була її опікуном, однак, не являлася власником житлового приміщення. Позивач не перебуває в сімейних відносинах з відповідачем, сумісне проживання з відповідачем в одній квартирі неможливе, а тому просить суд позбавити відповідача права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року, справа № 21-1438а15, та від 01 березня 2016 року, справа № 825/1335/13-а.

Отже, враховуючи, що квартира належить на праві приватної власності позивачу, а також небажання та неможливість з особистих міркувань сумісно проживати з відповідачем, який не є родичем позивача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог власника квартири.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 74, 88, 122, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Добропільської міської ради - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, - такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Добропілський міськрайонний суд Донецької області особами, які брали участь у справі, протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.М. Левченко

30.05.2017