У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави, треті особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, про зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 17 жовтня 2001 року до 16 липня 2015 року працювала у Збройних Силах України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 липня 2015 року № 18-рс звільнена з посади старшого солдата контрактної служби, радіотелеграфіста вузла зв`язку та інформатизації у запас на підставі п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» за станом здоров`я, відповідно до ч. 8 цієї ж статті з 16 липня 2015 pоку виключена зі списків особового складу частини з усіх видів забезпечення і направлена для постановки на військовий облік до Кременчуцького об`єднаного міського військового комісаріату Полтавської області. Вислуга років в Збройних Силах України становить 13 років 8 місяців.
Її сім`я складається з трьох осіб: вона та двоє синів: ОСОБА_2 , 1998 року народження, ОСОБА_3 2004 року народження.
З 8 грудня 2007 року вонаперебуває на квартирному обліку військовослужбовців,потребуючих поліпшення житлових умов в Кременчуцькому гарнізоні.

28 вересня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 21 вересня 2012 року № 975 їй видано ордер від 28 вересня 2012 року № 54 на жиле приміщення житловою площею 24,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
28 липня 2015 року вона звернулась із заявою до квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави про виключення вищевказаної квартири з числа службової.
Листом від 28 липня 2015 року № 2499 їй відмовлено у виключенні квартири з числа службової, оскільки порушена санітарна норма (кількість кімнат) житлової площі на отримання постійного житла та подальшої його приватизації.

ОСОБА_1 вважала дії квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави неправомірними та просила суд: зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтава виключити із числа службового житла квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави виключити з числа службового житла квартиру АДРЕСА_2 .

У касаційній скарзі Міністерство оборони України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відмова у виключенні квартири з числа службової є неправомірною, оскільки протягом усього часу проходження військової служби позивачка будь-якого іншого житла, крім службового, для постійного проживання з членами сім`ї не отримувала, а при наданні спірної квартири квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави не порушував питання щодо невідповідності наданого житла вимогам ст. 50 ЖК України.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 17 жовтня 2001 року до 16 липня 2015 року працювала у Збройних Силах України, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 липня 2015 року № 18-рс звільнена з посади старшого солдата контрактної служби, радіотелеграфіста вузла зв`язку та інформатизації у запас на підставі п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» за станом здоров`я, відповідно до ч. 8 цієї ж статті з 16 липня 2015 pоку виключена зі списків особового складу частини з усіх видів забезпечення і направлена для постановки на військовий облік до Кременчуцького об`єднаного міського військового комісаріату Полтавської області. Вислуга років в Збройних Силах України становить 13 років 8 місяців.

Сім`я ОСОБА_1 складається з трьох осіб: вона та двоє синів: ОСОБА_2 , 1998 року народження, ОСОБА_3 2004 року народження.
З 8 грудня 2007 року позивачкаперебуває на квартирному обліку військовослужбовців,потребуючих поліпшення житлових умов в Кременчуцькому гарнізоні.
28 вересня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 21 вересня 2012 року № 975 їй видано ордер від 28 вересня 2012 року № 54 на жиле приміщення житловою площею 24,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
28 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави про виключення вищевказаної квартири з числа службової. Листом від 28 липня 2015 року № 2499 їй відмовлено у виключенні квартири з числа службової, оскільки порушена санітарна норма (кількість кімнат) житлової площі на отримання постійного житла та подальшої його приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК УРСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно з ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

У п. 2 Положення про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37, підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням.

Відповідно до п. 6 зазначеного Положення жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Згідно з п. 11 Порядку забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081, житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень.

Також у п. 3.5. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, для включення (виключення) квартир до (із) числа службових у ГКЕУ ЗС України за пропозиціями начальників гарнізонів, погодженими з КЕВ (КЕЧ) району та головами гарнізонних житлових комісій, готується проект доповіді Міністру оборони України разом з проектами листів до сільських, селищних, міських, районних у місті (у разі їх створення) рад (відповідних державних адміністрацій) про включення (виключення) квартири до (із) числа службових. До доповіді щодо виключення квартир з числа службових обов`язково додається протокол засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗС України, на якому розглядалося це питання.
Для виключення квартири з числа службових військовослужбовець чи особа, звільнена у запас (відставку), подає начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог;які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не надали належної правової оцінки доводам сторін та наданим ними доказам; не з`ясували, чи відпала потреба у використанні спірного житлового приміщення, як підставу для виключення його з числа службових, та чи подавала позивачка начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї для виключення квартири з числа службових; не перевірили чи надано позивачем належні та допустимі докази на вказаних обставин, що є її процесуальним обов`язком згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик