Справа № 359/7354/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/2714/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 1 31.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Білоконь О.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Бориспільська міська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, -

встановила:

у вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, а саме з вимогою: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_3 за померлим ОСОБА_4 державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Дідок В.В. 12.05.2000 року в спадковій справі №133, зареєстроване в Спадковому реєстрі за №1185.

Одночасно з позовною заявою позивачем подане клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Свої вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько позивача та відповідача - ОСОБА_4.

Після смерті останнього відкрилась спадщина, яка складається з земельної частки (паю), яка перебуває у колективній власності КСП «Бориспільське» розміром 3,56 умовних кадастрових гектарів без визначенням меж частки в натурі.

На момент смерті батька позивача заповіт ним складено не було, прийняття спадщини відбувалось за законом.

Спадкоємцями першої черги після смерті батька позивача, є: позивач, відповідач та їхня мати ОСОБА_6.

12 травня 2000 року ОСОБА_3 звернувся до Бориспільської міської державної нотаріальної контори, із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з чим державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Дідок В.В. було заведено спадкову справу №133 та видано відповідне свідоцтво, зареєстроване в Спадковому реєстрі за №1185 на все спадкове майно без врахування наявності спадкоємців першої черги: позивача та дружини спадкодавця, ОСОБА_6.

Позивач зазначив, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу, не містить інформації про інших спадкоємців, що стало наслідком можливого введення відповідачем в оману державного нотаріуса Дідок В.В. щодо наявності інших спадкоємців, які входять до першої черги спадкоємців.

Порушення спадкових прав позивача вбачається в діях державного нотаріуса Дідок В.В., яка не вжила всіх необхідних заходів для забезпечення захисту всіх прав позивача та не звернулася до органу реєстрації актів цивільного стану на підставі ст.46 Закону з метою витребування відомостей та документів, які б підтвердили наявність інших спадкоємців, які входили до кола спадкоємців першої черги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6 яка не знала про наявність спадкового майна після смерті свого чоловіка, до державного нотаріуса не зверталася.

Позивач стверджує, що у 2013 році дізнався про те, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх батька.

Підставою для звернення до суду є введення в оману відповідачем позивача, державного нотаріуса, не вжиття державним нотаріусом усіх заходів, передбачених на той час законодавством, які б унеможливили не включення позивача та ОСОБА_6 до кола спадкоємців першої черги та подальшого порушення права на спадкування.

Обґрунтовуючи своє клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав позивач зазначив, що з урахуванням положень ст.546 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, позивач фактично вступив в управління/володіння спадковим майном, до складу якого входила земельна частка (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Бориспільське» розміром 3,56 умовних кадастрових гектарів. Листом від 04.06.2013 в.о. завідувача Бориспільської міської державної нотаріальної контори повідомила, що відповідач одноосібно прийняв спадщину, виходячи зі змісту якого він вважає, що відповідач ввів в оману нотаріуса, оскільки у заяві про прийняття спадщини від 12.05.2000 зазначив, що інших спадкоємців крім нього у батька не було.

З метою захисту своїх прав позивач звернувся за правовою допомогою до юриста ОСОБА_7., які видав довіреність від 22.07.2014 року. Він стверджує, що юрист ОСОБА_7., починаючи з серпня 2015 року по червень 2016 року повідомляла позивача про те, що працює над вирішенням проблеми, однак жодної процесуальної дії не вчиняла. Вважає, що перебіг строку позовної давності закінчився 04.06.2016 року, та пропущений ним з поважних причин.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не відповідає висновкам суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відмову в задоволенні позову суд першої інстанції мотивував недоведеними обставинами, за яких апелянт прийняв спадщину після смерті спадкодавця та після смерті ОСОБА_6, матері сторін.

Крім того, суд першої інстанції наводить спірні між собою факти, а саме те, що апелянт не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а ні після смерті спадкодавця, а ні після смерті ОСОБА_6

Апелянт, стверджує, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме залишено поза увагою факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та спадкодавця на час смерті останнього, а також порушення права апелянта на спадкову трансмісію, що сталося внаслідок введення в оману відповідачем нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори та халатних дій останньої при виконанні покладених на неї обов'язків, зокрема, невжиття заходів щодо встановлення кола спадкоємців за законом.

Просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю - скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_3 12 травня 2000 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Дідок В.В. та зареєстроване в Спадковому реєстрі за №1185

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько позивача ОСОБА_4 у віці 82 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим повторно 31 травня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області (а.с.12), а також свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2, виданим 29 січня 1949 року Веселинівською сільською радою Баришівського району Київської області (а.с.10).

Відповідно до вимог чинної на момент відкриття спадщини ст.548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Сторонами визнано, та матеріалами приєднаної до позовної заяви копії спадкової справи №133 щодо майна померлого ОСОБА_4 підтверджується, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця ОСОБА_4, жоден із спадкоємців за законом із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивач, або дружина померлого спадкодавця ОСОБА_4, мати сторін - ОСОБА_6 у встановленому законом порядку прийняли спадщину та фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття.

Також, встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 89 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3, виданим повторно 20 листопада 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міського управління юстиції Київської області (а.с.13).

Встановлено, що на підставі заяви відповідача ОСОБА_3, поданої 12.05.2000 року до Бориспільської міської державної нотаріальної контори, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Дідок В.В.

20 травня 2000 року було видано оспорюване позивачем Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1185, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є його син ОСОБА_3, і спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з земельної частки (паю) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Бориспільське» розміром 3,56 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), належної померлому ОСОБА_4 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4, виданого Бориспільською районною державною адміністрацією 09.12.1997 року на підставі розпорядження Бориспільської райдержадміністрації від 18.08.1997 року за №391 та зареєстрованого 09.12.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №12298. Наведене також підтверджується копією долученого до матеріалів справи Сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4 (а.с.16).

Як вбачається зі змісту вище зазначеної заяви відповідача ОСОБА_3 від 12.05.2000 року, вона виготовлена за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, включаючи дати її подання, та містить рукописні записи, а саме: реєстраційний номер заяви - №173, реєстраційний номер спадкової справи - №133, та підпис від імені заявника (а.с.15).

За змістом заяви окрім прохання видати заявнику ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину на вищевказане спадкове майно (земельну частку (пай)), міститься також застереження наступного змісту: «Померлий на день смерті в зареєстрованому шлюбі не перебував. Інших спадкоємців, передбачених законом крім мене, немає» (а.с.15).

Проте, ця встановлена обставина, що відповідач своїм підписом на заяві підтвердив наведені в заяві дані, що інших спадкоємців, передбачених законом не має, та що спадкодавець не перебував у зареєстрованому шлюбі, не може бути підставою для визнання недійсним виданого на ім'я відповідача оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 2000 року за реєстровим №11885, оскільки позивачем не доведено, що видачею цього свідоцтва порушено його право на спадщину та на спадкування.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивач у передбачений законом строк, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (смерті спадкодавця), до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ані після смерті його батька ОСОБА_4 ані після смерті його матері ОСОБА_6 не звертався. І дана обставина визнана сторонами, та позивачем не оспорюється.

Крім того, з долучених до матеріалів справи судових рішень встановлено, що позивач звертався до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовами до відповідача ОСОБА_3, змінюючи підстави та частково предмет спору.

Зі змісту ухвали Апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року, встановлено, що ухвалою суду апеляційної інстанції було залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2013 року, яким було відмовлено позивачу у даній справі ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 20.05.2000 року, при цьому зазначено, що у лютому 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом (а.с.31-32).

Також встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2014 року було залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2013 року, яким позивачу ОСОБА_2 було відмовлено в позові про визнання права на земельну частку (пай) та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину (а.с.33-34).

Зі змісту вищезазначеної ухвали Апеляційного суду Київської області від 05 литого 2014 року вбачається, що судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач у лютому 2013 року звертався до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, який обґрунтовував тим, що його брат ОСОБА_3 приховав від нього про наявність на час смерті у батька спадкового майна у вигляді земельної частки (паю) та не повідомив нотаріуса про наявність інших спадкоємців. А також зазначено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 21 серпня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 відмовлено в позові. Судом зазначено у рішенні, що строк для прийняття спадщини пропущено без поважних причин.

Також в ухвалі апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2014 року зазначено, що безспірних доказів того, що позивач фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, суду не було надано. Далі за текстом судом апеляційної інстанції зазначено, що оскільки в судовому засіданні не були встановлені обставини, які б свідчили про прийняття спадщини позивачем після смерті батька відповідно до вимог ст.549 ЦК України, суд прийшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог (а.с.33-34).

Таким чином, з вищенаведених судових рішень встановлено, що позивачу вже в лютому 2013 року було відомо про оспорюване ним свідоцтво про право на спадщину від 20 травня 2000 року, тобто за декілька місяців до отримання ним листа Бориспільської міської державної нотаріальної контори №418/01-16 від 04.06.2013 року про те, що відповідач одноосібно прийняв спадщину після смерті їх з позивачем батька, на який в своєму клопотанні про поновлення строку звернення до суду посилається представник позивача.

Враховуючи, що ОСОБА_2 починаючи з лютого 2013 року був обізнаний про оформлення спадщини відповідачем на підставі оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 2000 року, яким, як стверджує позивачем порушене його право на спадщину, неодноразово звертався до суду з метою захисту цих прав, посилання представників позивача, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду у зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань уповноваженим ним представником ОСОБА_7. (а.с.21-22), суд вважає безпідставними та недоведеними, оскільки жодного доказу на підтвердження цих обставин позивачем та його представниками суду надано не було.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного належного доказу, що він у встановленому законом порядку вступив в управління та володіння спадковим майном, або пропустив строк на звернення до нотаріальної контори з поважних причин і позивачу було продовжено такий строк на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР 1963 року, що був чинний на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Проте доказів того, що позивач в установленому ст.549 ЦК УРСР 1963 року порядку прийняв спадщину після смерті матері, суду також надано не було.

Відповідно до вимог пунктів 1,4,5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України він набрав чинності з 01 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці другому та третьому п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року ; у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Отже, норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 Цивільного кодексу УРСР.

В зв'язку з цим, посилання представника позивача в позовній заяві на вимоги ст.1310 ЦК України 2003 року, суд вважає безпідставними.

Відповідно до вимог п.п.113,114 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за №152/361, яка була чинною на момент вчинення відповідний нотаріальний дій, було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців, зокрема: державного акта на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Державний виконавець при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб, які подали заяву, склад спадкового майна, на яке визнається свідоцтво про право на спадщину.

Колегія суддів, прийшла до висновку, що у державного нотаріуса не було підстав закликати до спадкоємства позивача та дружину померлого спадкодавця ОСОБА_6, які до нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття ними спадщини після померлого ОСОБА_2 не звертались.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді