Справа № 309/1028/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

з участю секретаря Костюк Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Хустського районного суду від 13 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Хустської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником будинку в м. Хуст по вул. Легоцького, № 18

Зазначав, що він та ОСОБА_1 перебували із 07.08.1993 року в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хустського районного суду від 28.10.2008 року.

Відповідачка ОСОБА_1 не проживає у спірному будинку більше трьох років, 23.08.2012 уклала шлюб із громадянином ОСОБА_4 та виїхала на постійне місце проживання до ОСОБА_4 у м. Валенсія, проте значиться зареєстрованою за адресою в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на дані обставини та норми ст.ст. 391, 405 ЦК України, просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком № 18 у м. Хуст по вул. Легоцького та зняти її з реєстрації місця проживання.

Рішенням Хустського районного суду від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком № 18 у м. Хуст по вул. Легоцького. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На це рішення подала апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток (а.с.154-158).

Апелянт подала до апеляційного суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутності та відсутності її представника (а.с.147-148).

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, справа розглянута за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи вимогу про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є одноосібним власником цілого житлового будинку № 18 у м. Хуст по вул. Легоцького.

Однак такий висновок суду не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Приписами частини першої статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 із 07.08.1993 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хустського районного суду від 28.10.2008.

На підставі свідоцтва про право власності № 8092, виданого Хустською міською радою 17.02.2009, житловий будинок у м. Хуст по вул. Легоцького, № 18 належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 74).

Згідно договору дарування від 30.04.2009 ОСОБА_3, діючи за нотаріально-посвідченою згодою ОСОБА_1 (заява від 30.04.2009 зареєстрована за № 2919) на дарування будинку, подарував своїм дочці ОСОБА_5 та сину ОСОБА_3 (01.06.2005 р.н.) у рівних частках цілий житловий будинок № 18 у м. Хуст по вул. Легоцького (а.с. 74).

На обґрунтування своєї вимоги позивач надав витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2015, згідно якого ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/2 частка житлового будинку № 18 у м. Хуст по вул. Легоцького згідно договору дарування від 18.05.2015 (а.с.22). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за цим договором дарування було припинено право власності ОСОБА_5 (а.с.140-144).

Договір дарування від 30.04.2009 в частині безоплатної передачі у власність 1/2 частини житлового будинку № 18 у м. Хуст по вул. Легоцького Сідун Василю Васильовичу, ІНФОРМАЦІЯ_2, оспорював ОСОБА_3 (батько), і рішенням Хустського районного суду від 28.07.2014 у справі № 309/3314/13-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_3 (01.06.2005 р.н.), в інтересах якого діє ОСОБА_1, було задоволено - визнано недійсним договір дарування від 30.04.2009 в частині безоплатної передачі у власність 1/2 частини житлового будинку № 18 у м. Хуст по вул. Легоцького Сідун Василю Васильовичу, ІНФОРМАЦІЯ_2

Проте рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року рішення Хустського районного суду від 28.07.2014 у справі № 309/3314/13-ц скасовано, та у задоволенні позову відмовлено (а.с.159-160).

Таким чином, позивач не є одноосібним власником будинку. Іншим співвласником є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 - син сторін, а ОСОБА_1, як мати, є його законним представником.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема ст. 361 ЦК щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).

Із системного аналізу наведених норм видно, що визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке знаходиться у спільній частковій власності, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки потребують згоди всіх співвласників житла.

Ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із позовом про позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим будинком позивач ОСОБА_3 звернувся одноосібно, при тому, що йому на праві власності належить 1/2 частки житлового будинку.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права підлягає скасуванню (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.

Оскільки у задоволенні позовної вимоги про зняття ОСОБА_1Є з реєстрації місця проживання відмовлено, рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України). При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 606,32 грн. судового збору (а.с.126), які на її користь слід стягнути з позивача.

Керуючись ст.ст. 307, 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду від 13 грудня 2016 року в частині задоволення вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком № 18 у м. Хуст по вул. Легоцького скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 606,32 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: