Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/2906/16Головуючий у 1-й інстанції Ревуцький С.І.
Пр. № 22-ц/778/659/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Коменерго-Бердянськ» (ТОВ «КК ««Коменерго-Бердянськ») про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 55 по вул. Шаумяна 14 в м. Бердянську Запорізької області.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона зареєстрована та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. У вказаній квартирі також зареєстровано місце постійного проживання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.04.2009 року у задоволенні позову ОСОБА_7 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою було відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 про їх вселення у вказану квартиру було задоволено, судове рішення набрало законної сили. Постановою державного виконавця від 15.03.2010 року виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного судового рішення було закрито у звязку з його фактичним виконанням. Але, насправді, після примусового вселення у квартиру АДРЕСА_1 відповідачі там не мешкали, при цьому перешкод у користуванні цією квартирою їм ніхто не чинив. На час звернення до суду ОСОБА_7 помер 25.03.2011 року, тому позивачка одноособово здійснює догляд за вказаною квартирою, сама сплачує комунальні послуги.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року (а.с.94-95) позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою № 55 по вул. Шаумяна 14 в м. Бердянську Запорізької області.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на сплату судового збору в сумі 275,60 грн.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року (а.с.139) заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду першої інстанції у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.141-144) просили заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні її вимог у повному обсязі, допитати в якості свідків наступних осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 155), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.159).

В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у складі колегії суддів апеляційного суду у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у звязку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 157- 158).

Позивач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_13 подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідачів (а.с. 166-168).

У судовому засіданні 02 березня 2017 року апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті за відсутності позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ТОВ «КК «Коменерго-Бердянськ» за присутністю відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 за договором адвоката (а.с. 171) ОСОБА_14 та представника позивача ОСОБА_4 за договором адвоката (а.с. 24-25) ОСОБА_13, а саме: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, у розгляді справи апеляційним судом оголошено перерву в порядку задоволення клопотання відповідачів про допит та виклик в якості свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про допит яких відповідач ОСОБА_2 заявляла клопотання у суді першої інстанції (а.с. 59), та які не були допитані судом першої інстанції, оскільки у подальшому мав місце заочний розгляд цієї справи судом першої інстанції.

У судове засідання 20 квітня 2017 року належним чином повідомлені про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 178, 180) представник третьої особи ТОВ «КК «Коменерго-Бердянськ» та представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_14 не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_14 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила.

Третя особа - ТОВ «КК «Коменерго-Бердянськ» подала апеляційному суду заяву (а.с. 181-182), в якій просила розглядати дану справу апеляційним судом без участі її представника.

У судове засідання 20 квітня 2017 року також не забезпечена стороною відповідачів (а.с. 178) явка вищезазначених свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання представників третьої особи - ТОВ «КК «Коменерго-Бердянськ» і відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_14 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяву третьої особи задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю представників третьої особи та відповідача, а також за відсутністю свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 за присутністю позивача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_13, відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року, постановленою колегією суддів апеляційного суду протокольно у судовому засіданні, було прийнято відмову відповідачів від клопотання, заявленого в їх апеляційній скарзі у цій справі про виклик та допит свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року, постановленою колегією суддів апеляційного суду протокольно у судовому засіданні, задоволено клопотання відповідачів про допит інших з'явившихся осіб, як свідків відповідачів у даному судовому засіданні апеляційним судом, а саме: ОСОБА_15 та ОСОБА_16.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 71 - 72 ЖК УРСР, ст.ст.212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_4 зареєстрована та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2. У вказаній квартирі також зареєстровано місце постійного проживання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.9).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.04.2009 року у задоволенні позову ОСОБА_7 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою було відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 про їх вселення у вказану квартиру було задоволено, судове рішення набрало законної сили (а.с. 60-63).

Постановою державного виконавця від 15.03.2010 року (а.с. 23) виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного судового рішення було закрито у звязку з його фактичним виконанням.

Після примусового вселення 12 березня 2010 року у порядку виконання вищезазначеного рішення суду у квартиру АДРЕСА_1 і до звернення позивача до суду із вищезазначеним позовом у квітні 2016 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в останній не мешкають понад 6 (шість) місяців поряд без поважних причин (акт а.с. 10, покази свідків а.с. 70-78).

Судом першої інстанції останнім було встановлено, що чоловік позивача - ОСОБА_7 помер 25 березня 2011 року (а.с. 7).

Позивач ОСОБА_4 одноособово здійснює догляд за вказаною квартирою, сама сплачує комунальні послуги (а.с. 11-13, 44-56).

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В даному випадку, суд першої інстанції правильно вважав встановленим та доведеним вищезазначеними належними доказами у цій справі, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2 з березня 2010 року по квітень 2016 року, тобто на протязі, як мінімум 6 років, без поважних причин.

Належні, допустимі докази поважності причин відсутності у вказаній квартирі відповідачів у вказаний період суду першої інстанції у матеріали цієї справи не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача у цій справі підлягають задоволенню, оскільки відповідачі втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідачів, висловлену ними у цій справі проти позову позивача у суді першої інстанції у судовому засіданні 22.06.2016 року та у заяві про перегляд заочного рішення у цій справі, яку вони та представник відповідача ОСОБА_6 вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції у цій справі, спірна квартира АДРЕСА_2 є неприватизованою. Відповідачі проживають за іншою адресою: Запорізька область м. Бердянськ вул. Шаумяна 16/28 та не проживають у спірній квартирі понад 6 (шість) місяців з 12 березня 2010 року (з моменту їх вселення у примусовому порядку в порядку виконання вищезазначеного рішення, акт а.с. 68) з власної ініціативи без поважних причин. Особистих речей відповідачем у спірній квартирі немає, квартиру вони не утримують, перешкод з боку позивача ОСОБА_4 для проживання відповідачів у спірній квартирі після 12 березня 2010 року і до у тому числі 26 квітня 2016 року (моменту подачі позову у цій справі позивачем а.с. 2) не чинилось і не чиниться, замки від спірної квартири позивачем не змінювались, у тому числі до травня 2016 року що підтвердили у тому числі у судовому засіданні в апеляційному суді свідки з боку відповідачів - ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (доказ, передбачений ст. 303 ч. 2 ЦПК України), які може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі в силу вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України), які зазначали, що відповідач ОСОБА_2 разом із ними чи окремо епізодично навідувала спірну квартиру та мала свій ключ від останньої до травня 2016 року, а також підтверджується відсутністю у вищезазначений період з березня 2010 року і до травня 2016 року звернень з боку відповідачів до відповідних органів (виконавчої служби про повторне вселення у спірну квартирі чи правоохоронних органів тощо) або суду про усунення будь-яких перешкод з боку ОСОБА_4 у проживанні відповідачам у спірній квартирі.

Обставини, встановлені рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.04.2009 року у справі ЄУН 2-1532/2009 (а.с. 60-63) за участю тих самих осіб, які беруть участь у цій справі, про наявність перешкод з боку позивача для проживання відповідачам у спірній квартирі до 2009 року, яке набрало законної сили 14 липня 2009 року, оскільки було залишено без змін ухвалою апеляційного суду (а.с.1115-116), не має преюдиційного значення для цієї справи, оскільки предметом дослідження у цій справі є зовсім інший період непроживання відповідачів у спірній квартирі та визнання останніх такими, що втратили користування спірною квартирою з інших правових підстав (ст. ст. 71-72 ЖК УРСР, а не ст. 107 ЖК УРСР).

Звернення відповідачів до поліції відбулось лише 17 червня 2016 року за фактом подій лише травня 2016 року (а.с.109), тобто вже після подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції позивачем у цій справі у квітні 2016 року.

А звернення відповідачів до суду з позовом про визначення порядку користування спірною квартирою відбулось взагалі 18.04.2017 року (а.с. 184-191) під час апеляційного перегляду цієї справи апеляційним судом після запитання останнім відповідачів у судовому засіданні 02 березня 2017 року (а.с. 172-174), чому вони не звертались до суду у вищезазначений період, за якій позивач просить їх такими, що втратили право користування вищезазначеною спірною квартирою, із позовами про вселення у спірну квартиру чи визначення порядку користування останньою, відкриття окремого особового рахунку та приватизації останньої у відповідній частині.

Саме за період з березня 2010 року і по квітень 2016 року позивач ОСОБА_4 просила визнати відповідачів у цій справі такими, що втратили право користування вищезазначеною квартирою.

Епізодична поява відповідачів, та зокрема ОСОБА_2, у вищезазначеній спірній квартирі у вказаний вище період лише для виду з метою незаконного її утримання, не може розглядатись як повернення, що перериває перебіг 6-місячного строку, передбаченого ст. 71 ЖК УРСР.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, є пояснення свідків ОСОБА_15 (подруги відповідача ОСОБА_2А.) та ОСОБА_16 (особи, яка раніше працювала разом із відповідачем ОСОБА_2А.)

Однак, поясненнями цих свідків не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі про обґрунтованість та доведеність позову позивача у цій справі.

Оскільки, зазначеним свідкам достовірно відомі лише обставини подій 12 березня 2010 року, коли відповідачів було вселено у спірну квартиру в порядку примусового виконання вищезазначеного рішення суду (а.с. 69), та обставини подій травня 2016 року, тобто вже після подачі позивачем вищезазначеного позову у цій справі 26 квітня 2016 року (а.с.20), які знайшли своє вирішення у висновку від 30.06.2016 року інспектора Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, капітана поліції ОСОБА_17, затвердженого начальником бердянського відділу поліції ГУПН в Запорізькій області, підполковника поліції ОСОБА_18, за змістом якого обставини зміни замків позивачем у спірній квартирі та здійснення перешкод позивачем для проживання відповідачам у спірній квартирі не знайшли свого підтвердження, та подальшу перевірку припинено, вбачаються цивільно-правові відносини, розбирання яких проводиться у суді в порядку приватного звернення; решта інформації відома вищезазначеним свідкам лише зі слів відповідачів, зокрема відповідача ОСОБА_2, а тому оцінюється апеляційним судом критично та не є належним, допустимим доказом у цій справі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зазначеним висновком інспектора поліції погодились, останній в установленому законом порядку не оскаржували.

Докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі у судовому засіданні 22 червня 2016 року, в якому відповідачі були присутні особисто (журнал судового засідання а.с. 75-78), та під час розгляду заяви відповідачів судом першої інстанції у цій справі про перегляд заочного рішення суду у цій справі (а.с. 126-119), а також апеляційному суду під час апеляційного перегляду цієї справи в апеляційному порядку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідачів, як осіб, які подали апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні їх апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останні та зокрема відповідач ОСОБА_2, яка сплатила судовий збір у сумі 616,32 грн. (а.с. 153), не мають права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_4 понесених ними будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_19ОСОБА_20