АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 753/9558/17
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

Судді - доповідача Білич І.М,

суддів Поліщук Н.В., Шахова О.В.,

при секретарі Горбочовій І.В. Довгопола А.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року ( суддя Даниленко В.В., унікальний номер справи 753/9558/17)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звертаючись в травні 2017 року до суду з позовом, вказувала на те,

що відповідач по справі ОСОБА_3 є її батьком. Після розірвання шлюбу між батьками вона залишилася проживати разом з матір'ю. На час звернення до суду вона навчається на першому курсі Суспільної академії наук в м. Краків ( Польща) факультет Англійської філології, стаціонар на контрактній основі. Період навчання з 11.07.2016 року по 30.09.2019 року. За своїм станом здоров'я вона не може навчатись в Україні, оскільки за медичними показниками їй рекомендовано охоронювальний режим. Тому відповідно до ст. 199 СК України вважала, що вона має право на стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 гривень щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду і до закінчення нею навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років.

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 де ставив питання про стягнення з останньої аліментів на своє утримання ( як непрацездатного батька, який потребує допомоги) у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця. Посилаючись на те, що дочка зобов'язана утримувати батька, який є хворим і непрацездатним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року позовні вимоги за первісним позовом було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 3 000 гривень, щомісячно, починаючи з 23 травня 2017 року і до закінчення нею навчання, але не більше як до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років.

Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми

платежу за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом - відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2 240 гривень, з них: послуги з перекладу документів у розмірі 1860 гривень, витрати за направлення телеграми у розмірі 380 гривень.

У задоволенні зустрічних позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

А також те, що він до досягнення позивачем за первісним позовом повноліття через суд, а також додатково добровільно надавав матеріальну допомогу і набагато більшу ніж було встановлено судом. Це при тому, що вже постійно хворів і йому самому вкрай необхідні були кошти на лікування. В суді він детально пояснив на що витрачається пенсія - це на лікування. Про що були надані медичні документи, проте суд не звернув уваги на ці обставини. Про серйозність його хвороб свідчить те, що на протязі останніх років він сім разів знаходився на стаціонарному лікуванні. При цьому була зроблена операція, яка не дала полегшення, так як після неї двічі лікував стаціонарно це захворювання. Суд не звернув уваги на ті рекомендації, які після стаціонарного лікування, а також інших хвороб необхідно дотримуватись.

25 жовтня 2017 року Апеляційним судом м. Києва отримано заперечення позивача в особі її представника ОСОБА_2 на апеляційну скаргу. Заперечуючи проти її доводів, представник також вказувала на неправдивість тверджень відповідача в частині того, що мати позивача має достатні доходи, які дають їй можливість утримувати доньку самостійно. А також те, що відповідач в судовому засіданні, ніяким чином не спростовував інформацію, яка міститься в листі ДПІ у Подільському районі м. Києва від 07.07.2017 року про його реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків .

31 жовтня 2017 року Апеляційним судом м. Києва отримано додаткові пояснення представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 до апеляційної скарги, у яких зазначалося, що апеляційному суду слід звернути увагу на допущені судом першої інстанції норми процесуального права. А саме не взяття до уваги того, що документи надані позивачем при звернення до суду про навчання та проживання в Польщі вказують на те, що вони укладались з позивачем яка проживає за адресою : АДРЕСА_2 У той час як в матеріалах справи міститься копія паспорту ОСОБА_4 де місце її реєстрації - АДРЕСА_1.

Також вказувалось на розбіжності допущені в перекладі документів що надавалися позивачем, також висловлюючи сумніви щодо справжності договору оренди. Надаючи при цьому копії документів на підтвердження стану здоров'я та наявності доходів відповідача.

29 листопада 2017 року представником позивача було надано на адресу Апеляційного суду м. Києва додаткові пояснення, щодо розбіжності адрес місця проживання позивача зазначених в документах. Де вказувалось, що адреса зазначена в договорах про навчання та проживання позивача в Польщі була вказана нею згідно даних паспорту громадянина України який було оформлено для виїзду за кордон.

Представник позивача у судовому засіданні не визнала подану апеляційну скаргу заперечувала проти її задоволення.

Відповідач та його представник будучи належним чином повідомленими про розгляд справи повторно у судове засідання яке було призначено на 27.12.2017 року не з'явилися. До початку судового засідання ОСОБА_3 надав суду клопотання, в якому просив справу розглядати у його відсутності.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції частково задовольняючи вимоги позивача вважав, що первісний позов ОСОБА_4 підлягав задоволенню в частинні стягнення з відповідача на її користь аліментів в розмірі 3 000 гривень, щомісячно, починаючи з 23 травня 2017 року і до закінчення нею навчання, але не більше як до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років з підстав його законності та обгрунтованості.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд вважав за необхідне відмовити, оскільки ОСОБА_4 є студенткою, навчається на стаціонарі на контрактній основі, не має своїх джерел доходу, перебуває на утриманні матері, має незадовільний стан здоров'я. У той час як ОСОБА_3 отримує пенсію в розмірі 10 460,70 гривень крім того згідно листа ДПІ у Подільському районі від 14.07.2017 № 2145/9/26-56-08-02-09 ОСОБА_3 зареєстрований в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та має інші джерела доходів. Також, двоє повнолітніх синів ОСОБА_3 від іншого шлюбу, надають йому матеріальну допомогу.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що батьками ОСОБА_4 (позивача) ІНФОРМАЦІЯ_2 - є ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які перебували у шлюбі з 23 листопада 1994 року по 23 листопада 2000 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 знаходиться на утриманні матері.

Згідно наданих медичних документів, позивач має незадовільний стан здоров'я, що згідно висновку ЛКК № 145, їй рекомендовано охоронювальний режим. Через незадовільний стан здоров'я позивач навчалась в гімназії на Україні за індивідуальною формою навчання та була звільнена від Державної підсумкової атестації, що підтверджується консультативними висновками.

Починаючи з 2016 року ОСОБА_4 навчається на першому курсі Суспільної академії наук в м. Краків, Польща, на стаціонарі, період навчання з 01.10.2016 року по 30.09.2019 року, що підтверджується Рішенням про прийом на навчання від 30.09.2016 року та Засвідченням про прийом іноземця на навчання від 11.07.2016 року.

Згідно договору про надання освітніх послуг від 08.02.2016 року укладеного між Суспільною академією наук та ОСОБА_4 розмір оплати за дидактичні заняття за весь цикл навчання становить 12 790 злотих, що станом на час подачі позову до суду згідно офіційного курсу НБУ становить 86 576 грн.

Враховуючи, що за станом здоров'я ОСОБА_4 потребує охоронювального режиму, в зв'язку з чим з метою забезпечення спокійних та сприятливих умов для відпочинку та навчання, остання проживає в орендованій квартирі, оренда якої щомісяця становить 1 150 польських злотих, станом на час подачі позову до суду згідно офіційного курсу НБУ становить 7 784 грн., згідно з договором оренди житла від 12.12.2016 р.

Згідно довідки №3383 від 12.07.2017 року, наданої Центральним об'єднанням управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві відповідач отримує пенсію в розмірі 10 460 гривень.

Відповідно до листа Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 2/45/9/26-56-08- 02-09 від 14.07.2017 року ОСОБА_3 зареєстрований в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач вказував на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не було взято до уваги те, що він до досягнення позивачем повноліття додатково добровільно надавав їй матеріальну допомогу набагато більшому розмірі ніж це було встановлено рішенням суду, незважаючи на свій незадовільний стан здоров'я та витрати які він ніс. По досягненню повноліття донька заявила, що не бажає з ним спілкуватися і рік не давала про себе знати. А відтак її звернення до суду з даним позовом є взагалі незрозумілим та безпідставним.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Так, ст. 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Статтею 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Зазначене вище вказує на те, що звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, позивач діяла відповідно в рамках визначеного державою та нормами СК України правового поля.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд при постановленні судового рішення не звернув уваги на серйозність хвороб відповідача, періодичності його лікування, проведеній операції, яка не дала полегшення. А також наявності рекомендацій, які він повинен дотримуватися - постійне приймання лікарських препаратів ( всіх чеків на придбання ліків і проведені процедури він не збирав, оскільки не бачив в цьому потреби), зазначаючи також про абсурдність тверджень суду про те, що він має право на безкоштовне лікування згідно Закону України „ Про прокуратуру ".

То, колегія суддів вважає, що зазначені посилання відповідача не можуть бути підставою для скасування постановленого судового рішення, так як у відповідності до діючого законодавства кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так дійсно, як в ході розгляду справи в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем надавалися ксерокопії документів на підтвердження своїх доводів. Дані медичні виписки, довідки містять у собі лише констатацію фактів перебування на лікуванні, проведення медичних обстежень, медичні призначення лікарів, необхідність приймання певних лікарських препаратів та проходження лікування.

Однак, при цьому заперечення відповідача не містять у собі доказів на підтвердження розміру матеріальних витрат, які він несе у зв'язку з цим. Так як сам по собі перелік лікарських препаратів, вказівки на необхідність проведення медичних обстежень, проведення лікарських процедур, за відсутності доказів щодо їх вартості не дає можливості суду визначити розмір понесених відповідачем щомісячних матеріальних витрат. А відтак, перевірки не можливості надання ним матеріальної допомоги ( аліменти) на утримання повнолітньої доньки на час її навчання ( не більше 23 років).

Відтак, безпідставними також є доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції ставить під сумнів надані відповідачем докази щодо стану здоров'я відповідача.

Постановлене судове рішення свідчить про те, що приймаючи рішення суд першої інстанції враховував положення ст. 182, ст. 200 СК України, стан здоров'я, і оцінюючи подані докази відповідачем на підтвердження його заперечень прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених вимог позивача, визначивши суму аліментів у меншому розмірі ніж визначено позивачем при зверненні до суду.

Відповідно до положень ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Крім сплати аліментів вони також зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворою, інвалідністю або немічністю - ст. 203 СК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заявленого зустрічного позову виходячи з того, що позивач по справі ( повнолітня донька відповідача) на момент розгляду справи не може надавати матеріальну допомогу батьку, оскільки навчається, не має джерел доходу і перебуває на утриманні матері.

Апеляційна скарга відповідача не містить у собі доказів, які б спростовували зазначені висновки суду першої інстанції.

Наявність в матеріалах справи договору про надання освітніх послуг позивачу та договір оренди житла вказує про розмір витрат які фактично несуться. Розмір аліментів визначений судом не свідчить про покладання обов'язку повної відповідальності по їх оплаті саме на батька дитини. Тому доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не взято до уваги необхідність покладення відповідальності по несенню витрат також на матір, суперечить матеріалам справи.

Допущена судом першої інстанції в мотивувальній частині описка у визначенні статі позивача, як і зазначення місця її проживання за фактичними даними паспорту також не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Відповідно до положень ст. 267 ЦПК України датою ухвалення постанови є дата її проголошення, тобто 27 грудня 2017 року. Датою складання повного судового рішення є 29 грудня 2017 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови буде складено 29 грудня 2017 року.

Суддя - доповідач

Судді: