У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 січня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним та визнання іпотечного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 січня 2017 року задоволено частково позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" солідарно суму боргу за кредитним договором № 0707/16 від 12 липня 2007 року в розмірі 15979,60 дол США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено за недоведеністю.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що банк в порушення імперативних вимог спеціального законодавства, не проводив з позичальником переддоговірної роботи перед укладенням кредитного договору та Додаткової угоди №1 до нього, що оскаржуються.

З метою належного захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, державним регулятором в сфері банківської діяльності (яким зокрема, є НБУ) зобов'язано банки надавати споживачам необхідну, доступну, достовірну, повну та своєчасну інформацію, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що і являється переддоговірною роботою банку з позичальником.

Такого роду інформація, про сукупну вартість кредиту по своїй суті та правовій природі є суттєвою, яка істотно впливає на вибір і волевиявлення позичальника, щодо прийняття ним рішення про необхідність укладання кредитного договору на таких умовах.

____________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/4167/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Рогозін С.В.

Провадження № 22-ц/787/571/2017 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

Висновок місцевого суду про наявність інформації про продукцію у заяві на отримання кредиту та в змісті кредитного договору є таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, оскільки згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 2.1. - 2.5. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168.

Відповідна інформація споживачеві має надаватися саме перед укладанням договору (а не у заяві на отримання споживчого кредиту та у змісті кредитного договору).

Позичальник як споживач, з вини банку не могла знати на час підписання кредитного договору, що той містить несправедливі умови, оскільки кредитор приховав від неї повну та достовірну інформацію про умови кредитування: фінансові послуги банку і про наслідки настання валютних ризиків, що несправедливо покладені на позичальника.

Не виконання відповідачем вказаних вимог закону, є грубим порушенням пунктів 2.1; 2.4 Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

У порушення вимоги ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та п.п.3.1.-3.8 Правил, затверджених Постановою Правління НБУ №168, банк не виконав детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням всіх сукупних витрат позичальника, які пов'язані з його укладенням, виконанням та припиненням.

У порушення умови п.2.1.3 Додаткової угоди № 1 від 29.10.2009 року, банк не виконав взяті на себе договірні зобов'язання видати позичальнику довідку у вигляді Додатку №2 до даного Договору, про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань по кредиту за цією Додатковою угодою №1.

Як зазначено у Директиві 2005/29/СС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Відсутність переддоговірної роботи банку з позичальником, а також, підтверджені висновком експертизи дані і відомості, про невідповідність реальної процентної ставки за користування кредитом та сукупної суми вартості кредиту, вказаної у договорі по відношенню до реально сплачуваної позичальником, які не відповідають його умовам і вартості кредиту, дозволяє дійти обгрунтованого висновку, про наявність в діях відповідача умислу, який полягає, зокрема в замовчуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларування в кредитному договорі заниженої ціни договору, у вигляді заниженого значення суми абсолютного подорощення кредиту (сукупної вартості кредиту як в процентному значенні так і в грошовому виразі), і в такий спосіб позичальника було введено банком в оману з метою отримання кредитором прихованого прибутку шляхом отримання переплат в грошовому виразі від позичальника у вигляді прихованих відсотків за користування кредитом.

Зазначений висновок і переконання скаржника, узгоджується з правовими висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка зроблена Вищим судом при розгляді подібних справ в аналогічних правовідносинах та викладені в змісті ухвал ВССУ від 22.10.2014 року в справі № 6-26251св14; від 23.09.2015 року в справі №6-10901св15; від 25.05.2016 року в справі № 667/3659/15-ц); від 23.01.2017 року, в справі № 569/19957/14-ц.

Місцевий суд залишив поза увагою те, що банк, у зв'язку із допущеною позичальником заборгованістю зі сплати чергових платежів, 29.05.2009 року, скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, шляхом пред'явлення до Рівненського міського суду, відповідного позову.

А відтак вбачається, що новий початок перебігу строку давності (який за загальним правилом є строком у три роки), у даному випадку за кредитним договором № 0707/16 від 12.07.2007 року, розпочався з 30.05.2009 року, та закінчився відповідно, - 30.05.2012 року.

Позов ПАТ КБ "Приватбанк" у даній цивільній справі № 569/4167/15-ц про стягнення заборгованості за тим же кредитним договором було пред'явлено повторно до суду фактично лише у березні 2015 року (тобто, більше ніж через п'ять років (що перевищує загальний строк позовної давності у три роки), то за наведених обставин слідує, що ПАТ КБ "Приватбанк", пропустив строк позовної давності, протягом якого він мав можливість задовольнити у примусовому порядку свої вимог за кредитним договором № 0707/16 від 12.07.2007 року.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними та про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк".

ОСОБА_5 рішення суду в апеляційному порядку не оскаржував.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 12 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір № 0707/16 згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 35000 дол США (а.с. 5).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 12 квітня 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 0707/16/ДП (а.с. 25).

Згідно іпотечного договору квартири 0707/16/1 від 12.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_3.(іпотекодавець) та ЗАТ КБ "ПриватБанк"(іпотекодержатель), в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належну йому на праві приватної власності трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.146).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії ПАТ КБ "ПриватБанк" при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_3, а також про наявність у таких діях умислу спрямованого на введення її в оману.

Посилання позивача на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк", укладаючи оспорюваний кредитний договір порушив положення Закону України "Про захист прав споживачів", не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України та ст.ст. 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч. 3 ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Однак жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач має право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин.

Проте, позивачка не скористалася цим правом, що свідчить про те, що вона погоджувалася з усіма умовами договору та не вважала їх такими, що порушують її інтереси або є несправедливими.

Позивачка при укладенні Договору отримала свій екземпляр, з текстом якого ознайомилася та свою згоду з його умовами скріпила особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено.

Наявні у матеріалах справи експертний висновок за результатами проведення судово-економічної експертизи від 25.02.2016 року № 1633 та висновок/розрахунок від 03.06.2015 року не підтверджують, що під час укладення оспорюваного кредитного договору з боку ПАТ КБ "ПриватБанк" існувало умисне приховування істотних умов договору, які могли вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуг з надання кредиту.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Не заслуговують також на увагу доводи автора апеляційної скарги про те, що дії банку свідчать про нечесну підприємницьку практику з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 25.02.2016 року № 1633 та висновоком/розрахуноком від 03.06.2015 року не встановлено, з матеріалів справи не вбачається, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, а відтак і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача позивача було введено в оману.

За таких обставин, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 є таким, що відповідає обставинам справи та положенням чинного законодавства.

Підстав для застосування строків позовної давності не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

С.В. Хилевич