Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 417/3292/16-ц
Провадження № 22ц/782/220/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М., Орлова І.В.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»

на заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 14 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно,

в с т а н о в и л а:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») 21.10.2016 року звернулося з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно, у якому зазначало, що 10 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_3 ОСОБА_1», який на сьогодні іменується Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 ОСОБА_1» (надалі ОСОБА_3, ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1»), та ОСОБА_2 10 серпня 2007 року укладено Кредитний договір №014/0001/74/109682 (надалі Кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав в ПАТ «ОСОБА_3 банк ОСОБА_1» кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом у розмірі 191000,00 грн., строком користування до 10.08.2027 року зі сплатою 16,00% річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідачка 10 серпня 2007 року передала в іпотеку банку нерухоме майно належний їй на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами загальною площею 64,6 кв.м, жилою площею 41,0 кв.м за адресою: м. Луганськ, провулок Пісарєва, 12, заставною вартістю 224600,00 грн.

Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, натомість позичальник в порушення умов кредитного та чинного законодавства не виконує взяті на себе зобовязання, внаслідок чого станом на 21.01.2010 року утворилася заборгованість у сумі 253347,67 грн.

Рішенням Камянобрідського районного суду м. Луганська задоволено позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 253347,67 грн. та судові витрати 1952,00 грн., а загалом 255299,67 грн., яке станом на час звернення позивача до суду із теперішнім позовом не виконане.

Оскільки позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набув права вимоги за вказаними Кредитним договором та договором іпотеки на підставі договорів про відступлення права вимоги за вказаними договорами, тому просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права продажу будинку від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з початковою ціною реалізації в розмірі 224600,00 грн.

Заочним рішенням Марківського районного суду Луганської області від 14 лютого 2017 року у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом усіх фактичних обставин справи, просив скасувати рішення як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як свідчать матеріали справи, між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_3 ОСОБА_1», який на сьогодні іменується Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 ОСОБА_1» (надалі ОСОБА_3, ПАТ «ОСОБА_3 банк ОСОБА_1»), та ОСОБА_2 10 серпня 2007 року укладено Кредитний договір №014/0001/74/109682 (надалі Кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав в ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом у розмірі 191000,00 грн., строком користування до 10.08.2027 року зі сплатою 16,00% річних за користування кредитом на придбання нерухомості, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, пер. Писарєва, б. 12 (як зазначено в договорі) ринковою вартістю 224600,00 грн. (а.с. 3-5).

Для забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 перед Банком 10.08.2007 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким позичальник ОСОБА_2 передала банку в іпотеку нерухоме майно належний їй на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2007 року житловий будинок, реєстр №2589, приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4, з господарськими та побутовими будівлями і спорудами загальною площею 64,6 кв.м, жилою площею 41,0 кв.м за адресою: м. Луганськ, провулок Пісарєва, 12, заставною вартістю 224600,00 грн. (а.с. 15-17).

17.06.2016 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_3 ОСОБА_1» та Публичним акціонерним товариством «Вектор Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги №114/21, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором № 014/0001/74/109682 від 10.08.2007 року, укладеним між ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» та ОСОБА_2, перейшло до ПАТ «Вектор Банк» (а.с. 23-24).

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору про відступлення прав вимоги №114/21 від 17.06.2016 року до нового кредитора ПАТ «Вектор Банк» перейшло й право вимоги за вищезазначеним кредитним договором боржника ОСОБА_2 на загальну суму заборгованості 2297722,92 грн. (а.с. 25).

17.06.2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги №265/ФК-16, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором №014/0001/74/109682 від 10.08.2007 року, укладеним між ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» та ОСОБА_2, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 26-28).

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору про відступлення прав вимоги №265/ФК-16 від 17.06.2016 року до нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Довіра і гарантія» перейшло й право вимоги за вищезазначеним кредитним договором боржника ОСОБА_2 на загальну суму заборгованості 2297722,92 грн. (а.с. 28).

22 червня 2016 року між ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» та ПАТ «Вектор Банк» укладено Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за Договором іпотеки, який зареєстрований у реєстрі за № 2591 від 10.08.2007 року, укладеним між ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» та ОСОБА_2, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 29-32).

22 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за Договором іпотеки, який зареєстрований у реєстрі за № 2591 від 10.08.2007 року укладеним між ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» та ОСОБА_2, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 33).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна від 02.09.2016 року іпотекодержателем за вищезазначеним договором іпотеки є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (а.с. 34-35).

Звертаючи до суду і обґрунтовуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобовязань, позивач посилається на те, що ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, натомість позичальник в порушення умов кредитного та чинного законодавства не виконує взяті на себе зобовязання, і вказані обставини 17.03.2010 року встановлені рішенням Камянобрідського районного суду м. Луганська, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 253347,67 грн. та судові витрати 1952,00 грн., а загалом 255299,67 грн., і з огляду на вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Рішення станом на час звернення позивача до суду із теперішнім позовом не виконане.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 отримала кредит, який був забезпечений іпотекою належного їй житлового будинку. Але оскільки позивач на підтвердження неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобовязань за кредитним договором посилається на копію судового рішення про стягнення заборгованості із ОСОБА_2, яка не завірена належним чином, оригінал рішення у позивача відсутній, в Єдиному реєстрі судових рішень відомості про ухвалення вказаного рішення відсутні, вказане унеможливлює доведення невиконання відповідачем зобовязань. Оскільки інших доказів неналежного виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором позивач не надав, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні.

Проте такі висновки суду є помилковими з огляду на наступне.

За змістом ст. ст. 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Згідно з п. 3.1.4 іпотечного договору від 10.08.2007 року у випадку невиконання іпотекодавцем зобовязань за цим або за кредитним договором, у тому числі якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувавши його відповідно до пункту 6 цього Договору, який регулює порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 15-17).

Відповідно до п. 6.2 Договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобовязання на момент звернення стягнення, якщо у момент настання строку виконання зобовязань за кредитним договором вони не будуть виконані.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, суддею-доповідачем у справі в порядку підготовки справи до розгляду отримано дозвіл на повний доступ до Єдиного реєстру судових рішень України, і таким чином, отримано копію рішення Камянобрідського районного суду м. Луганська від 17.03.2010 року (а.с. 169-172), яке станом на час розгляду теперішньої справи набрало законної сили (а.с. 173).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про недоведення невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором є помилковими.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Згідно з п. 6.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірного порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 6.5.1 договору іпотеки у разі задоволення вимог іпотекодержателя згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу предмету іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання будь-якій особі-покупцеві з можливістю встановлення ціни продажу предмету іпотеки за вибором іпотекодержателя, або в розмірі заставної вартості предмета іпотеки, визначеної в п. 1.5 цього договору або на підставі оцінки майна, що підготовлена незалежним субєктом оціночної діяльності, договір купівлі-продажу, укладений у відповідності до цього пункту, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року № 6-2457цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З наведеним повністю узгоджується і п. 6.5.3 договору іпотеки, згідно з яким реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, може проводитися, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкова ціна продажу предмета іпотеки прилюдних торгів встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, якщо така згода не досягнута спеціалізованою організацією, що проводить прилюдні торги на підставі оцінки предмета іпотеки. При цьому початкова ціна не може бути нижчою за 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної шляхом його оцінки.

Такі позовні вимоги позивачем не заявлялися.

Оскільки під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України), а позивач обрав позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя і не заявляв вимоги про передбачений законом і договором іпотеки за рішенням суду спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, то такі вимоги задоволенню не підлягають.

Наведена невідповідність висновків суду обставинам справи з огляду на вимоги п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити частково.

Заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 14 лютого 2017 року скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: