РІШЕННЯ

іменем України

11 квітня 2017 рокуСправа №451/261/17
Провадження № 2/451/227/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявка О.В.

за участі: секретаря судового засідання Крикавської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

23 лютого 2017 року до суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_1, відповідно до вимог якої, просить визнати за ним у порядку спадкування право на середню земельну частку (пай) розміром 1,53 умовних кадастрових гектари, що розташована на території Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер його батько - ОСОБА_2, у результаті чого відкрилася спадщина.

У вересні 1996 року Радехівською районною державною адміністрацією був виданий на ім'я ОСОБА_2 сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, відповідно до якого останньому належить земельну частку (пай) розміром 1,53 умовних кадастрових гектари, яка перебуває у колективній власності с/г кооперативу «Руденко» і, яка розташована на території Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області.

Позивач зазначає, що є єдиним спадкоємцем на спадщину, яка відкрилася після смерті батька, однак про наявність сертифікату йому стало відомо лише у жовтні 2016 року.

Таким чином, оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий після смерті спадкодавця, відтак зазначає, що за захистом своїх прав вимушений звертатися до суду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повній мірі та надав пояснення аналогічні, викладеним у заяві (а.с.2). Поряд з цим, наголосив, що є єдиним спадкоємцем за законом. Прийнявши спадщину та у встановленому законом порядку звернувся в Радехівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Проте, видати свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену спадкову масу, нотаріус не в змозі, оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий у вересні 1996 року, тобто після смерті спадкодавця. Відповідно, померлий за час свого життя не отримавши відповідний сертифікат на земельну частку (пай), не виготовив і державний акт на право власності на земельну ділянку та не здійснив державну реєстрацію права власності такої.

Зазначає, що відсутність у нього правовстановлюючих документів, унеможливлює реалізацію його майнових прав, як спадкоємця, у позасудовому порядку, а тому вимушений звернутися з позовом до суду. Позов просить задоволити.

Відповідач, надавши клопотання із визнанням позовних вимог, клопотав про розгляд справи за його відсутності (а.с.22).

Вислухавши пояснення позивача та дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях..

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.

Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_2, регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

У відповідності до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

В силу вимог статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

З матеріалів справи вбачається та не заперечено сторонами, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 року у с.Руденко Радехівського району Львівської області ОСОБА_2 (а.с.5) є батьком позивача - ініціатора звернення до суду (а.с.2).

Із даних викладених в довідці Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області за №92 від 06.02.2017 року вбачається, що померлий ОСОБА_2, проживав та був зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 і виконкомом сільської ради від імені померлого заповідальне розпорядження не посвідчувалося (а.с.7).

А із довідки №93 від 06.02.2017 року Кустинської сільської ради визначається, що позивач зареєстрований та проживав разом із батьком ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто з наведеного вбачається беззаперечний факт прийняття спадщини позивачем після смерті спадкодавця.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тобто після смерті ОСОБА_2, відповідно до рішення Радехівської районної державної адміністрації №494 від 24.09.1996 року, на ім'я останнього було видано сертифікат на право приватної власності на землю (пай) і наведене унеможливило належним чином оформити правовстановлюючі документи на зазначену ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

У даному випадку правовстановлюючі документи на виділену земельну ділянку за життя спадкодавцем оформлено не було, оскільки, як констатовано вище, такий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.5), а сертифікат видано ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Окрім наведеного, обставини, що позивач ОСОБА_3, як син померлого ОСОБА_2, проживав разом із спадкодавцем на момент його смерті, у судовому засіданні ствердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недовіряти показам яких у суду підстав не має.

Згідно абзацу 17 пункту 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифіката на ім'я спадкодавцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців із вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Право на земельну частку (пай) є особистим майновим правом, таке право входить до складу спадщини.

Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» за №666/94 від 10.11.1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом успадкування.

Згідно із п.17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Аналогічно позиція викладена і у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року.

Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймається до уваги, що в силу вимог ч.2 ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим у статтях 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що представник відповідач, підписавши клопотання про визнання позову, не обмежений у повноваженнях на вчинення зазначеної процесуальної дії.

Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовження судового розгляду.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209-212,215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право на середню земельну частку (пай) розміром 1,53 умовних кадастрових гектари, що розташована на території Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Стягнути із Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області (інд.80242, Львівська область, Радехівський район, с.Кустин) на користь ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_1 640 гривень понесених ним судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.