БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/181/17
Справа № 356/571/17
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.08.2017 Березанський міський суд Київської області в складі:
головуючого судді Капшученко І. О.,
при секретарі Мамей Н. І., Гонтар Н. І.
позивача ОСОБА_1
предстаника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Березань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Березанської міської ради Київської області про визнання права власності на спадкову земельну ділянку
До Березанського міського суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Березанської міської ради Київської області про визнання права власності на спадкову земельну ділянку. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що рішенням Березанської міської ради народних депутатів від 29.12.1992 її чоловіку ОСОБА_3, - було передано у власність земельну ділянку площею 2,1 га, з яких ріллі 2,0 га, про що видано Державний акт, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 229. 05.10.2011 ОСОБА_3 помер, проте позивачу постановою нотаріуса було відмовлено в оформленні її права на спадщину на вказану земельну ділянку з підстав відсутності правовстановлюючого документу. Відтак, вважає, що її право як спадкоємця, порушене, тому просить суд визнати за нею право власності на спадкову земельну ділянку площею 2,0070 га для ведення селянського фермерського господарства в м. Березань Київської області.
Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, обґрунтовуючи її доводами, вказаними в позовній заяві. Просила позов задовольнити.
Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а саме судовими повістками під розписку. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило (а.с.51,54).
За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував.
Заслухавши пояснення позивача, та його представника, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне .
Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до архівного витягу з протоколу засідання одинадцятої сесії (двадцять першого скликання) Березанської міської ради від 29.12.1992 «Про відведення земельних ділянок для створення селянських (фермерських) господарств», виданого Березанською міської радою Київської області 14.01.2016 за № 1, ОСОБА_3 у власність було надано земельну ділянку площею 2,1 га, з них ріллі 2,0 га (а.с.7).
Згідно державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого Березанською міською Радою народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 229, земельна ділянка площею 2,07 га була передана ОСОБА_3 у довічне успадковуване володіння для організації селянського (фермерського) господарства (а.с.17).
05.10.2011 помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ОК № 228216, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області 07.10.2011 (а.с.12).
У відповідності до протоколу № 1 загальних зборів селянсько (фермерського) господарства «КВАНТ» від 20.01.2012, головою даного господарства було обрано дружину померлого ОСОБА_3 ОСОБА_1 та внесено відповідні зміни до статутних документів що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія ААБ № 026464 (а.с.11).
Постановою державного нотаріуса Березанської міської держаної нотаріальної контори ОСОБА_4 про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.07.2016 № 635/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,07 га для ведення фермерського господарства, що належала ОСОБА_3, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку (а.с.25).
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Положеннями ч. 1 ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.
Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
З роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених в п. 3.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, вбачається, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
За ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч. 2. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Разом з тим, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Законом України «Про форми власності на землю» з 30.01.1992 в Україні поряд з державною власністю на землю було запроваджено колективну і приватну форми, а Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13.03.1992 даний нормативний акт, а саме ЗК УРСР, було викладено в новій редакції, положеннями частини 1статті 3 якого було передбачено, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними.
Нормами частини 1, 3 статті 6, частини 1 статті 22, частини 1, 3 статті 23 ЗК України (1990 року) в редакції від 13.03.1992, передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі їх передачі у власність місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, а момент виникнення права власності повязувався з встановленням меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержанням державного акта про право власності на землю, який визнавався єдиним документом, що посвідчував право власності на землю. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
З урахуванням положень ч. 5 ст. 51 ЗК УРСР (1990 року) в редакції від 13.03.1992, передача земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства у власність здійснювалась місцевими Радами народних депутатів на підставі відповідних рішень про передачу земельної ділянки у власність.
Так, постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.1992 № 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» було затверджено наступні форми державних актів: 1) на право колективної власності на землю; 2) на право приватної власності на землю.
Як розяснено в абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, відповідно до статті 1225 ЦК України право власності
на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними
правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення)
при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право
власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.
Разом з тим, позивачем при зверненні до суду не надано та в судовому засіданні не встановлено жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 за життя отримав документ, що посвідчує його право на спірну земельну ділянку, а саме державний акт на право приватної власності на землю за встановленою чинним на той час законодавством формою, відтак, недоведеним є факт набуття ним права власності в розумінні ст. 22 ЗК УРСР (1990 року).
Натомість, в своїй позовній заяві позивач посилається на наданий нею до суду Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 229, як на документ, що посвідчує право власності ОСОБА_3 на землю, та вказує, що він був виданий Березанською міською Радою народних депутатів після прийняття рішення щодо передачі спірної земельної ділянки у власність.
Проте право довічного успадковуваного володіння землею як форма речового права на землю було передбачено ст. 6 ЗК УРСР (1990 року) в редакції від 18.12.1990, та законодавчо визнавалось в період часу з 18.12.1990 по 13.03.1992, тобто до моменту прийняття Закону України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13.03.1992, після чого як інститут права було припинено.
Постановою Верховної ради Української РСР «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» від 27.03.1991 № 889- ХІІ було затверджено форму державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею. Однак, вказана Постанова втратила чинність 13.03.1992 на підставі Постанови Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землю».
Таким чином, на момент прийняття рішення Березанської міської ради від 29.12.1992 «Про відведення земельних ділянок для створення селянських (фермерських) господарств» чинне на момент винесення даного рішення законодавство не передбачало передачу землі в довічне успадковуване володіння, так само як і видачу документів, що його посвідчують державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею.
Відтак, наданий суду Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 229, який не містить вказівки у тому числі й на дату та номер рішення Березанської міської Ради народних депутатів, не є належним документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 в розумінні ст. 22, 23 ЗК УРСР (1990 року) в редакції від 13.03.1992 (а.с.17-18).
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи положення ч. 2-4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.
На підставі викладеного, керуючись: ст.ст.15, 182, 1216, 1218, 1261, ЦК, ст.22, 23, 51 ЗК України (1990 року), ст. ст. 10, 60, 169, 212-215, 223-228 ЦПК України суд
У задоволенні позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Березанський міський суд Київської області шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання рішення, апеляційної скарги.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до Апеляційного суду Київської області в загальному порядку.
Суддя І. О. Капшученко