Ухвала

іменем україни

22 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогоза ОлександрПетрович, про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_8, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його дружина ОСОБА_9, з якою він проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_2 Під час оформлення спадщини після померлої, виявилося, що з 17 грудня 2014 року в цій квартирі зареєстрована ОСОБА_6, якій від імені покійної дружини спірну квартиру на підставі довіреності подарував її батько ОСОБА_10 Влітку 2014 року далекий родич ОСОБА_9 - ОСОБА_11 запропонував йому та дружині свої послуги по забезпеченню їх доглядом, харчуванням, утриманням квартири, ліками. До моменту смерті дружини відповідач сумлінно виконував всі домовленості, а потім припинив забезпечувати його харчуванням та будь-яким доглядом, а ОСОБА_6 взагалі запропонувала йому звільнити квартиру.

Посилаючись на те, що відповідачі свідомо ввели в оману його та його дружину, які збиралися скласти заповіт за умови їх довічного утримання, а не видати довіреність та подарувати квартиру за життя, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 07 серпня 2014 року між ОСОБА_10 від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_12

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 1992 року.

07 травня 1999 року ОСОБА_13 уклала шлюб з ОСОБА_4 і змінила прізвище на «ОСОБА_4».

12 червня 2014 року ОСОБА_9 видала ОСОБА_5 довіреність, якою уповноважила його продати за ціну та на умовах на його розсуд або подарувати ОСОБА_12 належну їй квартиру АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування від 07 серпня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_9, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_10, подарував спірну квартиру ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_14 померла.

Із матеріалів справивбачається, що за життя ОСОБА_9 договір дарування від 07 серпня 2014 року не оскаржувала, що свідчить про те, що вона вважала його дійсним, відповідаючим її волевиявленню. На це, зокрема, вказує те, що вона видала доручення, за яким уповноважила особу на укладення договору дарування, вказавши при цьому особу, якій вона мала намір відчужити квартиру.

Крім того, на час укладення оспорюваного договору дарування позивач не був співвласником квартири, як і стороною договору. Також порушуючи питання про визнання договору дарування недійсним, позивач не оскаржив доручення від 12 червня 2014 року, за яким ОСОБА_9 уповноважувала ОСОБА_5 продати, за ціну та на умовах на його розсуд або подарувати ОСОБА_12, належну їй квартиру АДРЕСА_1

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана В.М. Коротун О.В. Попович