Справа № 589/6/17-ц
Провадження № 2/589/372/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Курбанової А. Р.,

за участі секретаря судового засідання Ніколаєнко В. В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Шосткинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом (згодом уточненим), мотивуючи свої вимоги тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 з 1975 року та зареєстрована у вказаній квартирі з 1981 року. Крім неї, у вказаній квартирі зареєстрована також її донька - відповідач по справі - ОСОБА_2, яка з 2005 року і по теперішній час у зазначеній квартирі не проживає, а мешкає в с. Сімейкине Путивльського району Сумської області. Оскільки відповідачка не приймає жодної участі в утриманні квартири, не оплачує комунальні послуги, які нараховуються за кількістю зареєстрованих в житлі осіб, всі витрати по утриманню житла несе позивач, що ставить її у скрутне матеріальне становище. На прохання позивача оплачувати витрати або знятись з реєстрації відповідач не реагує.

Посилаючись на вказане, просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували. Так, ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона дійсно з 2005 року в спірній квартирі не проживає, однак це викликано наявністю поважних причин. На той час тяжко хворів її чоловік, вона не мала постійної роботи, не було коштів за що жити та оплачувати комунальні послуги, в зв'язку з чим вона була змушена виїхати у село, де мала змогу обробляти город та тримати птицю. З цих же підстав вона не могла і відшкодовувати матері витрати на оплату комунальних послуг, до того ж остання і не зверталась до неї з такими вимогами. Крім того, вона зайнята доглядом за 5-річним онуком, сином своєї доньки, яка є матір'ю - одиначкою та ще й працює, а в селі відсутній дитячий садочок. Іншого житла у неї немає, тому при задоволенні позову вона стане особою без визначеного місця проживання. До того ж позивач змінила замки у вхідних дверях квартири, що унеможливило її доступ в житло. Вказані дії матері та її позов вона розцінює як намагання матері заволодіти квартирою шляхом приватизації, щоб потім її продати або відчужити комусь з її сестер. В свою чергу, представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на відсутність у позивача права на звернення до суду із даним позовом, оскільки позивач не є власником спірної квартири, а наймачі, на її думку, таким правом не наділені.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи без його участі, у вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, покази свідків, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд прийшов до наступного.

Згідно положень ст. 63 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно з ордером НОМЕР_1, виданим на підставі рішення виконкому Шосткинської міськради депутатів трудящих № 56 від 07.02.1975 на ім'я ОСОБА_3, остання є наймачем квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Довідкою про склад сім'ї, відміткою в паспорті позивача та довідкою ЦНАП підтверджується, що у вказаній квартирі зареєстровані позивач з 14.08.1981 та відповідач - ОСОБА_2 з 02.06.1989 (а.с. 4, 8, 20).

Разом з тим, поясненнями сторін та матеріалами справи підтверджується, що позивач та відповідач постійно проживають в с. Сімейкине Путивльського району Сумської області, позивач - з 1991 року, а відповідач з 2005 (а.с. 9, 31, 52).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4, донька відповідачки та онука позивача, показала, що вона проживала разом з матір'ю та батьком у спірній квартирі до 13 років. Після закінчення навчання свідок також переїхала в с. Сімейкине, де з відповідачкою мешкають і зараз - винаймають будинок. Вона (свідок) є одинокою матір'ю, має на утриманні 4-річного сина, за яким доглядає відповідач, оскільки свідок працює прибиральницею у сільраді з 8-ї до 13-ї години, а дитячого садочка в селі немає. Мати кілька разів їздила до м. Шостка, однак останні два роки постійно була в селі. Щодо зміни замків в квартирі їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що є донькою позивачки та сестрою відповідача. В 1999 році коли позивач виїхала зі спірної квартири в с. Сімейкино, то квартиру залишила відповідачу і її родині. Після того утворилися значні суми заборгованості по сплаті комунальних послуг, які фактично погашалися за рахунок пенсії матері, у тому числі у примусовому порядку. Утриманням квартири займалася позивач. У 2005 році у квартирі вимкнули електроенергію через борги, а газ з тих причин вимкнули у 2006 році. Зараз у квартирі є газ, вода і електроенергія. З 2005 року після того, як вимкнули електроенергію відповідач разом із чоловіком виїхали з квартири та проживали в с. Сімейкине Путивльського району, де чоловік оформив пенсію, а згодом помер. Перешкод для відповідача у користуванні цим житлом позивач ніколи не створювала, ключі від квартири були і у відповідача, і зберігаються у ОСОБА_6 (дяді відповідача). Мати (позивач) ніколи не забороняла користуватись відповідачу цим житлом. При цьому, квартирою ніхто не користується з 2005 року.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що є родичкою обох сторін (племінницею відповідача і онукою позивача), підтвердила, що відповідач не користується квартирою з 2005 року, однак про причини цього їй нічого не відомо.

Згідно з ст. 64 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наданими стороною позивача квитанціями, абонентськими та розрахунковими книжками, договорами про розстрочення боргу підтверджується наявність заборгованості за комунальні послуги по даній квартирі (а.с. 89-103).

З копій постанов про відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення, довідки про розмір призначеної та отриманої пенсії вбачається, що з пенсії позивача здійснюється утримання на погашення вказаної заборгованості (а.с.13, 14, 106).

Вказаним та поясненнями відповідача в судовому засіданні підтверджується, що вона не оплачувала комунальні послуги та не відшкодовувала позивачу понесені нею витрати на їх оплату.

При цьому відповідачем не було надано суду доказів на підтвердження тяжкого матеріального становища, що за поясненнями відповідача є поважною причиною як переїзду до села, так і неможливості нести витрати по утриманню житла.

Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.)

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути примусово позбавлений права користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом за відповідним рішенням суду.

Виходячи із положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

При цьому, епізодична ж поява особи в житловому приміщенні тільки для вигляду, не може розглядатися як повернення, що перериває спливання шестимісячного строку.

Частиною 3 ст. 71 ЖК Української РСР закріплено перелік випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців.

Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Свідоцтвами про народження та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян підтверджено, що ОСОБА_4, яка є донькою відповідачки, має сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, відомості про батька якого внесені зі слів матері (а.с. 139,140,142).

Довідками, виданими Козаченською сільрадою, підтверджується, що ОСОБА_4 працює в сільраді прибиральницею службових приміщень на 0,5 ставки, проживає разом з відповідачем у найманому житлі, та на території сільради немає дитячого садка. (а.с. 135-138)

Однак, відповідач зайнята доглядом за онуком останні 5 років, при цьому суду не наведено достатніх аргументів на підтвердження неможливості переїзду відповідача разом з донькою та онуком до м. Шостка.

Таким чином, дослідженими доказами підтверджено, що відповідач більше 10 років не проживає у вказаній квартирі, а надані нею докази не доводять поважності причин такої відсутності протягом всього вказаного періоду.

Посилання відповідача на те, що позивач також тривалий час не проживає у спірній квартирі не можуть слугувати підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки жодною особою, у тому числі і власником майна, який залучений судом до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог, позов про визнання самого наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не заявлений. Крім того, не приймаються судом і до уваги доводи представника відповідача, викладені у письмових запереченнях, про відсутність у позивача, як наймача, права на звернення до суду із даним позовом, оскільки судом встановлено наявність порушених прав і охоронюваних законом інтересів позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, а відповідні доводи представника відповідача ґрунтуються на довільному та помилковому тлумаченні постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та статті 18 ЖК Української РСР.

Враховуючи вищезазначене, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи, що представником позивача у судовому засіданні 17.10.2017р. заявлено клопотання залишити судові витрати за позивачем, суд залишає ці судові витрати за фактично понесеними.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене в Апеляційний суд Сумської області через Шосткинський міськрайонний суд шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами, які не були присутніми під час проголошення рішення суду, протягом цього строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

У разі оскарження рішення, якщо воно не було скасованим, воно набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова