№ 336/374/17
провадження № 2/336/843/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

при секретарі Пегушиній М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» (третя особа управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя) про скасування наказу про звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

18.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому доповнила заявою про поновлення строків на звернення до суду.

В обґрунтування позову зазначила, що з 20.10.1994 р. вона працює на ТОВ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття».

15.12.2014 р. вона виявила бажання звільнитись, у зв»язку з чим звернулась до генерального директора ТОВ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» з заявою, у якій просила звільнити її у зв»язку з виходом на пенсію з 17 грудня 2016 р.

На підставі ст.38 ч.2 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Не зважаючи на те, що було подано заяву про звільнення, вона продовжувала працювати на займаній посаді.

Однак, наказом № 76 від 17.12.2014 р. її було звільнено у зв»язку із виходом на пенсію, відповідно до ст.38 КЗпП України.

23.12.2014 р. її було прийнято на посаду завідуючого відділом магазину на ТОВ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття».

Про факт звільнення вона дізналась лише у жовтні 2016 року.

Бажаючи скасувати наказ від 17.12.2014 р., вона звернулась до генерального директора відповідача з відповідною заявою.

Однак, у відповіді від 31.10.2016 р. № 662 їй було відмовлено у зв»язку із збігом строку на оскарження наказу.

Внаслідок внесення запису в трудову книжку УПФУ в Шевченківському районі при призначенні їй пенсії застосував показник 2014 року, що унеможливлює її право на першопризначення пенсії з показником 2016 р.

В заяві про поновлення строку на звернення до суду зазначила, що 08.11.2016 р. в межах встановлених ст.233 КЗпП України строків, вона звернулась до суду з аналогічним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14.11.2016 р. її заяву було залишено без руху та ухвалою суду від 29.11.2016 р. позов було повернуто.

20.12.2016 р. вона повторно звернулась до суду з даним позовом, який ухвалою від 27.12.2016 р. було залишено без руху та 10.01.2017 р. повернуто їй у зв»язку з не усуненням недоліків.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача до суду не з»явився, про розгляд даної справи був повідомлений у встановленому законом порядку, до суду подані письмові пояснення по суті спору (а.с.16).

Представник третьої особи управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя в судове засідання не з»явився, в процесі розгляду справи надав пояснення по справі.

Вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, приймаючи до уваги позицію представників відповідача та третьої особи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного.

Ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 судом встановлено, що з 20.10.1994 р. позивач працювала на ТОВ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» (а.с.8 зв.).

15.12.2014 р. ОСОБА_1 подала заяву про звільнення у зв»язку з виходом на пенсію з 17.12.2014 р. (а.с.6).

Наказом № 76 від 17.12.2014 р. ТОВ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» ОСОБА_1, завідуюча відділом магазину № 1, звільнена з 17 грудня 2014 р. за власним бажанням (у зв»язку з виходом на пенсію), ст.38 КЗпП України на підставі заяви про звільнення (а.с.45).

23.12.2014 р. позивач прийнята на посаду завідуючої відділом магазину № 1 ТОВ «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» (а.с.9 зв.).

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міскрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно п.4 Постанови ВСУ від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст.ст.228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов»язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Ст.47 КЗпП України передбачено обов»язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов»язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення.

З дослідженого судом наказу про звільнення позивача (а.с.45), встановлено що з наказом від 17.12.2014 р. позивач була ознайомлена, про що власноручно розписалася.

Таким чином, про порушення права ОСОБА_1 дізналася в грудні 2014 р., а до суду звернулась лише в листопаді 2016 р., а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та наявність правових підстав для відмови у його задоволенні у зв»язку із пропуском звернення до суду.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, позивача звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька оптово-роздрібна фірма «Взуття» (третя особа управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя) про скасування наказу про звільнення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Дмитрюк