АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

представника третьої особи Семенюка Б.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про визнання правочину частково недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_4 та просила:

визнати недійсним з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 21.12.2006 в частині застави транспортного засобу автомобіля марки Кіа Carnival, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1;

визнати недійсною заборону відчуження вказаного автомобіля;

виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис № 4317535 від 29.12.2006 (із наступними змінами від 16.02.2011 та 29.05.2012) відносно об'єкта обтяження: автомобіля марки Кіа Carnival, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 752/8419/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7505/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що кредитний договір в частині застави транспортного засобу суперечить нормам цивільного законодавства України. Зазначає, що транспортний засіб, який був переданий в заставу Банку було придбано частково за спільні кошти подружжя під час перебування в шлюбі та частково за кредитні, а згоду дружина на таку передачу не надавала. Вказала, що Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу не містить будь-якого застереження про знаходження автомобіля в заставі Банку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після укладення договору факторингу, саме ТОВ «Кредекс Фінанс» має бути належним відповідачем у даній справі, проти чого заперечує позивач.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4з 24.03.2001 (т. 1, а. с. 20).

21.12.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №0, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 24 188 доларів США, що в еквіваленті становило 122 149 грн. 40 коп. зі сплатою 11,5 % річних, строком до 21.12.2013 (т. 1, а. с. 6-16).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту позичальник передав у заставу банку автомобіль марки Кіа Carnival, об'єм двигуна 2920 куб.см. 2006 року випуску, колір сірий, державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №АА-0044859 від 09.12.2006 (т. 1, а. с. 17-18).

20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12, згідно з умовами якого ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна від 21.12.2006 (т. 1, а. с. 56-60).

Позивач, зазначає, що автомобіль (предмет застави) був придбаний ОСОБА_4 за час перебування з нею у шлюбі, та є їх спільним сумісним майном подружжя, а про передачу належного їм автомобіля стало відомо весною 2014 року. На момент укладення договору застави вона як співвласник автомобіля не давала письмової нотаріально посвідченої згоди на передачу автомобіля в заставу, наявність якої в даному випадку є обов'язковою, а тому при укладенні договору застави були порушені вимоги ст. 65 СК України та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про заставу».

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 звернулася із відповідним позовом до суду.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 572 ЦК України, яка узгоджується із ст. 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем)зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленногомайна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 6ст. 576 ЦК Українипредмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 577 ЦК Українизастава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір застави може бути визнаний судом недійсним за умов встановлених законодавством доведених позивачем.

Статтею 578 ЦКУкраїни встановлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про заставу» майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Відповідно до статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Постанова Верховного суду України від 12.10.2016 у справі № 6-1587цс16.

Матеріали справи свідчать, що 20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12, згідно з умовами якого ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна від 21.12.2006 (т. 1, а. с. 56-60).

Відповідно до ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК).

Згідно з ч. 3, 4ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявоюсторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У жовтні 2014 році ТОВ «Кредекс Фінанс»звернулося до суду із заявою про застосування строків позовної давності (т. 1, а. с. 55).

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку.

При розгляді справи у суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що належним відповідачем у даному спорі є ТОВ «Кредекс Фінанс», як правонаступник ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна від 21.12.2006.

Разом з тим, позивачем не було заявлено клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Таким чином, заява ТОВ «Кредекс Фінанс» про застосування строків позовної давності не підлягає розгляду, оскільки вона може бути заявлена лише за заявою сторониу спорі (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

За наведеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх пред'явлення не до належного відповідача правильними.

Колегія суддів критично ставиться до посилань суду першої інстанції на те, що ОСОБА_3 підписала вищезгаданий договір, оскільки судом не досліджувались дані обставини при розгляді спору по суті, а відмовлено у задоволенні позову з процесуальних підстав.

За наведених обставин, посилання в апеляційній скарзі на те, що дружина не надавала своєї згоди на передачу транспортного засобу в заставу Банку не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції було роз'яснено позивачу на право звернення до суду із заявою відповідно до ст. 33 ЦПК України, однак остання своїм правом не скористалась.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_3 в порушення зазначеної норми права не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач - ПАТ «УкрСиббанк» є стороною вищевказаного спору.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк