Справа № 463/4605/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/4075/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 248 990, 20 гривень, а також три відсотки річних у розмірі 5 423, 21 гривень, проценти у розмірі 34 517, 55 гривень, а всього в сумі 288 930, 96 гривень та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.10.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошової суми у розмірі 9 580,00 доларів США, про що відповідачем складено розписку. Умовами договору було визначено строк виконання зобов'язання відповідачем щодо повернення позики - 31.12.2015 року. Оскільки своїх зобов'язань за договором позики відповідач не виконав, грошові кошти йому - позивачу не повернув, тому просить стягнути ці кошти з відповідача в примусовому порядку.

Крім цього, у відповідності до положень ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача три відсотки річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 5 423, 21 гривень і проценти у розмірі 34517,55 гривень та позов задовольнити.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 28.10.2015 року у розмірі 248 990, 20 гривень, три відсотки річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 5 423, 21 гривень; проценти на суму боргу за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 34 517, 55 гривень, а всього 288 930, 96 гривень.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року оскаржив відповідач ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, в першу чергу, з тієї причини, що суд не може формувати своє рішення на доказуванні, керуючись лише припущеннями. Основним та єдиним документом, який представлено у справі на підтвердження позовних вимог є розписка відповідача про отримані, буцімто, ним кошти від позивача та зобов'язання повернути борг з додатковими виплатами. В матеріалах справи відсутній оригінал розписки, як і не підтверджена суддею копія такої, відтак, такий доказ судом не міг братися до уваги.

Стягнення відсотків за користування позикою не передбачено умовами розписки, позивач не є установою, уповноваженою на надання фінансових послуг, тому стягнення таких є незаконним.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що в погашення боргу відповідачем було відчужено автомобіль марки «Рено Меган», згідно Звіту про оцінку майна від 22 липня 2014 року його вартість - 77 200 грн. 00 коп., що еквівалентно 6615,25 доларів США., верстат для колки дров, ринковою вартістю 52 300 грн. 00 коп., що еквівалентно 5519,26 доларів США. Автомобіль був переданий 23 січня 2015 року та оформлений на дружину позивача ОСОБА_5, а деревообробне обладнання було вивезено позивачем на зберігання та не повернуто. Вважає, що ним - відповідачем було погашено борг, про який позивається позивач, його вимоги грунтуються на обставинах, які не відповідають дійсності.

Просить заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 виходив з того, що відповідач отримавши у борг грошові кошти, не виконав свої зобов'язання у строки визначені договором, а тому стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 28.10.2015 року у розмірі 248 990, 20 гривень, три відсотки річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 5 423, 21 гривень; проценти на суму боргу за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 34 517, 55 гривень, а всього 288 930, 96 гривень.

З матеріалів справи вбачається наступне.

З копії розписки про отримання позики, складеної 28.10.2015 року (а.с. 4) вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 9 580, 00 доларів США та зобов'язався їх повернути до 31.12.2015 року. В разі неповернення коштів у встановлений строк ОСОБА_3 зобов'язався сплатити позивачу разову комісію у розмірі 1000,00 доларів США, а також місячну комісію у розмірі 500,00 доларів США. При частковому погашенні суми не менше половини, термін повернення решти суми відтерміновується на три місяці без додаткових комісій.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як факт отримання певної грошової суми в борг так і зобов'язання її повернути.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведений факт укладення між сторонами саме договору позики на суму 9580,0 доларів США, а тому підставними є заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за цим договором позики.

З матеріалів справи вбачається, сторонами не заперечується, що оригінал розписки досліджувався як в суді першої так і апеляційної інстанцій, про що зроблено відмітку судом (а.с. 4).

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язальні правовідносини мають певні особливості, зокрема щодо валюти зобов'язання та валюти виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідач не заперечує і не оскаржує розрахунок суми боргу з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день звернення позивача з позовом в суд, про що ним було заявлено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, колегія апеляційного суду приходить до переконання, що сума боргу, яку необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача становить 248 990, 20 грн. (9580,00 доларів США х 2 599, 0626 = 248 990,20 - при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну врахований офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком України на день звернення позивача з позовом в суд 26 вересня 2016 року).

Згідно вимог ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 76, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Будь-яких належних доказів на спростування розміру даної заборгованості відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представлено.

Твердження відповідача про повернення боргу позивачу не доведені, останнім факт повернення боргу не визнається.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що твердження відповідача, про те що ним повністю погашено борг перед позивачем у зв'язку з передачею 23 січня 2015 року автомобіля марки «Рено Меган» та його оформленням на дружину позивача ОСОБА_5 за ціною згідно Звіту про оцінку майна від 22 липня 2014 року - 77 200 грн. 00 коп., що еквівалентно 6615,25 дол. США., та за рахунок верстату для колки дров, ринковою вартістю 52 300 грн. 00 коп., що еквівалентно 5519,26 доларів США, згідно висновку про вартість майна від 17 березня 2014 року, складеного ТзОВ «ГАЛ-СВІТ» (а.с. 96, 97), який було вивезено позивачем на зберігання та не повернуто, є необґрунтованим та недоведеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку в частині, що оскільки відповідачем не було виконано свого обов'язку з повернення коштів в строки передбачені договором, то проценти на суму боргу за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 01 січня 2016 року по 22 вересня 2016 року становлять 34 517, 55 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з відповідача в користь позивача необхідно стягнути 3% річних в сумі 5 423, 21 грн. (248 990, 20 х 3% : 365 х 265) за період з 01 січня 2016 року по 22 вересня 2016 року (період визначений згідно позовних вимог).

Також слiд зазначити, що вiдповiдальнiсть, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мiрою вiдповiдальностi боржника за порушення грошового зобов'язання i може застосовуватися незалежно вiд застосування кредитором iнших видiв вiдповiдальностi або iнших забезпечувальних заходiв, зокрема неустойки.

Окрім того, необхідно зазначити, що якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього «проценти» оскільки розписка містить лише умову про «доплату до суми боргу у вигляді «комісії», одноразових доплат», що за своєю природою, на погляд апелянта «є штрафними санкціями, а не пенею» та відповідно «змінив юридичну природу» визначених у розписці термінів - є безпідставним.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 259 ч. 6, 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2017 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.