Провадження №2/523/913/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2017 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді - Сувертак І.В.

при секретарі - Мамренко Г.Г.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в місті Одесі,

справу за позовною ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення у власність сараю та зобов,язання не чинити перешкоди., ,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на сарай,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду 21 липня 2016 р. з позовними вимогами (л.с. 1-5) до свого дядька ОСОБА_2 про виділення у її власність сараю під літ. »З» по АДРЕСА_1 з майна спільного користування зі ОСОБА_2 та визнання за нею права власності за сараєм, зобов,язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні цим сараєм.

Позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що після смерті свого батька ОСОБА_3 вона отримала свідоцтво про право на спадщину від 10.02.2015 року. зареєстрованого у реєстрі за № 251, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_4

Згідно свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 24.04.1991 р. державним нотаріусом Першої держнотконтори Коваленко Н.В., реєстр. № 3-4585, батьку ОСОБА_3, належало 1/2 частина спадкового майна ОСОБА_6, що складається з 1/4 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2

Рішенням від 06.12.1994 р. Ленінського районного суду м. Одеси між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був проведений в натурі розділ спадкової 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_3 як спадкоємцями за заповітом їх померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6.

ОСОБА_3 виділено 23/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "В": 4а-1,4а- 2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, вбиральні "Т".

Відповідачу ОСОБА_2 виділено 27/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "А": 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3,1, літ. "Д" - літньої кухні, вбиральні "У".

Спірний сарай літ. "З" існував ще за життя батька відповідача ОСОБА_6, був спадковим майном і належить в порядку спадкування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках, як ОСОБА_6 зазначив в заповіті від 29.07.1987 р..

Позивачка посилається на те, що конфлікт між батьком ОСОБА_3 і ОСОБА_2 стосовно користування частинами домоволодіння по АДРЕСА_4 існує ще з 1990 р., коли ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до її батька ОСОБА_3 стосовно розподілу спадкового майна ОСОБА_6

13.05.1988 року помер батько сторін - ОСОБА_6. Після його смерті відкрилася спадщина на частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_5.

Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року (справа №2-3/1994) був проведений в натурі розділ спадкової частини домоволодіння. ОСОБА_2 виділено наступні приміщення: жиле приміщення під літ. "А", що складається з №№ 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3-1, літня кухня під літ. "Д", туалет під літ. "У", тобто 27/50 частини від всього спадкового майна.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 фактично користуюся сараєм під літ. "З", але цей сарай залишився в спільному користуванні.

Розпорядженням № 179р від 03.03.03 р. Виконкому Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради , сарай під літ. «З» віднесено до службових будов, та : «Вважати утворене домоволодіння за адресою : АДРЕСА_6.»

23.11.2004 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_3 (батько позивачки) видано свідоцтво про право власності на 27/100 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_7 на праві спільної часткової власності, яке в цілому складається з двох жилих будинків літ. "А", "В" загальною площею 163,9 кв.м, жилою площею 90,7 кв.м, літньої кухні літ. "Д", сараю-вбиральні літ. "И", сараїв літ. "3","П", вбиралень літ. "У" "Т"; відображених у технічному паспорті від 04.06.2003 р. Право власності на підставі зазначеного свідоцтва зареєстроване в КП "ОМБТІ та РОН" 04.12.2004 р. за № 41438 в кн. 271-74.

Позивачка посилається , що сарай літ. "З" існував ще за життя ОСОБА_6, був спадковим майном і належить в порядку спадкування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках, як ОСОБА_6 зазначив в заповіті від 29.07.1987 р. За рішенням суду від 06.12.1994 р. сарай літ. "З" не був виділений ні одній із сторін і до теперішнього часу залишається спільною частковою власністю.

Сарай літ. "З" не межує з будівлями, які знаходяться в користуванні ОСОБА_2, але має спільну стіну з вбиральнею позивачки під літ. "У" . Вхід в сарай літ. "З" здійснюється з ділянки відповідача , та самостійно користується цим сараєм, приміщення сараю завалено різними речами, позивачка не може їм користуватись.

Сарай літ. "З" є старою спорудою з дошок, потребує капітального ремонту чи зносу, однак ОСОБА_2 відмовлявся сумісно ремонтувати сарай та забороняє позивачці це робити, чим створює перешкоди в користуванні.

Крім того, ОСОБА_2 вже понад 16 років проживає за іншою адресою і зазначеним сараєм не користується.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом (л.с.50-55) про визнання за ним права власності на сарай під літ. «З» з виплатою компенсації ? вартості сараю. Відповідач посилається на рішення районного суду від 28 липня 2015 р(л.с.77-84) та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15.10.2015р.(л.с.68-76).

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги , підтримав другий варіант висновку експерта (л.с.109-110), зустрічний позов повністю повністю не визнають, просять відмовити в задоволенні..

В судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_8 не визнали позовні вимоги, свій зустрічний позов підтримали, просив задовольнити.

З,ясував обставини справи, заслухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Судом встановлено наступне.

В спільному користуванні сторін знаходиться сарай під літ. »З» по АДРЕСА_6 згідно рішення від 06.12.1994 р. Ленінського районного суду м. Одеси між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був проведений в натурі розділ спадкової 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_8, як спадкоємцями за заповітом їх померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6, згідно рішення Суворовського райсуду м.Одеси від 28 липня 2015р. (л.с.143-145). Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що в сараї знаходяться тільки його речі, вхід в сарай є тільки з його території та доступу до сараю позивачка не має, тому він і просить визнати за ним право власності на цей сарай з виплатою компенсації. Позивачка просить видіти їй у власність спірний сарай, оскільки при розподілі спадкового майна, відповідач отримав більшу частку майна ніж її батько, а фактично компенсацію її батько не отримав.

Сторони не заперечували , що між ними існує давній конфлікт щодо користування частинами домоволодіння по АДРЕСА_1, у тому числі спірним сараєм під літ. «З».

Відповідно до висновку №4713/5794/24 від 05 січня 2017 р. (л.с.102-110) в другому варіанті розподілу літ.»З» (л.с.109-зворот) передбачена виплата грошової компенсації ОСОБА_2 за ? частину літ. «З» (без врахування земельної складової) з боку ОСОБА_1 в сумі 360 грн.

За правилами ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок, за умов перелічених в ч.1 ст.365 ЦК.

Однак, ні позивачка ОСОБА_1та ні її представник ОСОБА_7 від її імені, а ні відповідач ОСОБА_2 та ні його представник ОСОБА_8, не звернулись до суду з заявами про постановлення ухвали про внесення будь-ким із сторін грошової компенсації на депозитний рахунок , без виконання даної умови неможливо задовольнити вимогу будь-якої сторони про передання у власність сараю з виплатою компенсації за іншу частку.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 3 ЦК України встановлює загальні засади цивільного законодавства , а саме : неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом ; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом ; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Стаття 13 ЦК України передбачає , що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція ; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов,язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки встановлені законом..

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Керуючись ст. ст 3,6,10,14, 57-64, 157,77,169,209,212-215, ЦПК України, ст.ст.3,12-16, 365 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення у власність сараю та зобов,язання не чинити перешкоди в користуванні сараєм -задовольнити частково.

Зобов,язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні сараєм під літ. »З» по АДРЕСА_6

В іншій частині відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на сарай під літ.»З» залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд Суворовського району міста Одеси шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: