АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1146/17 Номер провадження 22-ц/786/2592/17Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Одринської Т.В.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представників відповідача Лобач Ю.О., Янченка Я.В., Голосної А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання членом сім'ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням, за позовною заявою Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_2 про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання членом сім'ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він з березня 2016 року проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_1. Квартира була надана сім'ї ОСОБА_8, який був основним квартиронаймачем цієї квартири та проживав у квартирі з дружиною ОСОБА_9 ОСОБА_9 була його рідною тіткою, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. До смерті тітки він проживав у спірній квартирі, у зв'язку з тим, що тітка хворіла та потребувала додаткового догляду, якого не міг надавати її чоловік. Після смерті тітки він залишився проживати у спірній квартирі, так як ОСОБА_8 був тяжко хворий та запропонував йому залишитися проживати разом з ним. Проживаючи у спірній квартирі з тіткою та ОСОБА_8, вони об'єднали їхні доходи в один бюджет, разом розподіляли витрати, до нього відносились як до власної дитини. Він за свій кошт здійснив поховання тітки та дядька. Просив визнати його членом сім'ї квартиронаймача квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_8.

У квітні 2017 року КП «ЖЕО №2» ПМР звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 із спірної квартири. Посилалися на те, що квартира АДРЕСА_2 перебуває на балансі КП ЖЕО №2 та є власністю територіальної громади. У спірній квартирі проживала сім'я ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та у зв'язку зі смертю був знятий з реєстраційного обліку у квартирі. Єдиною підставою для вселення в квартиру є ордер. ОСОБА_2 самоправно займає спірну квартиру, тоді як зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3. Просили виселити ОСОБА_2 із спірної квартири та стягнути понесені судові витрати (т.2 а.с.2-3).

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2017 року цивільні справи об»єднані в одне провадження (т.2 а.с.23).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради - задоволено.

Виселено ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради судові витрати у розмірі 1 600 грн.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а позов Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради залишити без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що спірною квартирою є квартира АДРЕСА_1, а не по вулиці Спортивній, як зазначає ОСОБА_2

Квартира однокімнатна, з усіма комунальними зручностями, перебуває на балансі КП ЖЕО №2 Полтавської міської ради з 31 березня 2012 року на підставі рішення Полтавської міської ради від 16 березня 2012 року.

Квартира була надана ОСОБА_8 на склад сім'ї із двох осіб, дружина ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 11).

Основним квартиронаймачем квартири був ОСОБА_8.

У спірній квартирі з часу її отримання проживали та були зареєстрованими: ОСОБА_9, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7) та ОСОБА_8, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

У зв'язку зі смертю квартиронаймача та його дружини, вони були зняті з реєстраційного обліку.

На час розгляду справи та після смерті квартиронаймача у квартирі ніхто не був зареєстрований.

Позивач ОСОБА_2 є племінником ОСОБА_9

Із акту обстеження житлових умов позивача від 17.02.2017 року, який складений КП ЖЕО №2 Полтавської міської ради за адресою АДРЕСА_3, вбачається, що позивач зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_3. Із вказаного акту вбачається, що станом на 17.02.2017 року позивач ОСОБА_2 зберігав своє право на житло у вказаній квартирі, бо, як пояснив місцевому суду, мав намір прийняти участь у її приватизації, отже підстав для визнання того, що спірна квартира на день смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 була постійним місцем проживання позивача не вбачається.

Час проживання позивача з квартиронаймачем ОСОБА_8 після смерті тітки ОСОБА_9 з 02.06.2016 р. по день смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 є нетривалим, у цей період позивач зберігав за собою право на житло у кв. АДРЕСА_3.

Позивач ОСОБА_2 поселився у спірній квартирі не як член сім'ї квартиронаймача, а як особа, яка здійснювала догляд за хворою ОСОБА_9

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач вселився у спірну квартиру з дотриманням встановленого порядку, а саме не надано об'єктивних та належних доказів на підтвердження факту вселення та проживання у квартирі як члена сім»ї основного квартиронаймача, не доведений факт згоди наймача на реєстрацію у квартирі, письмового звернення до наймодавця чи власника житла з питання його реєстрації не було, витрат з оплати комунальних послуг за спірною адресою на трьох осіб позивач не ніс, зберігає реєстрацію та житло за іншим місцем проживання, а надані докази вказують на те, що зв'язок з жилим приміщенням за своїм місцем реєстрації він не втратив. Та обставина, що позивач здійснював догляд за своїми родичами та приймав участь у їх похованні не є доказом постійного проживання з ними у спірній квартирі як члена сім»ї та ведення з ними спільного господарства.

Задовольняючи позов КП «Житлово-експлуатаційна організація №2», місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі самоправно, а тому підлягає виселенню із квартири без надання іншого житлового приміщення.

Як встановила колегія суддів, такі висновки місцевого суду є правильними, оскільки суд дійшов їх після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61, 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Частиною 1 статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи рареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Як вбачається по справі, позивач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав свого позову. Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради довело суду самоправне зайняття ОСОБА_2 спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не взяв повністю до уваги показання свідків, а лише зробив висновки про те, що показання свідків не містять чітких показань відносно того, коли позивач вселився у спірну квартиру та на яких підставах проживав, що свідки не зазначили жодних ознак спільного проживання з квартиронаймачем як членом сім»ї, не заслуговують на увагу, оскільки, крім показань свідків, позивач не надав суду інших належних та допустимих доказів на підтвердження підстав свого позову. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем по справі не надано доказів того, що за життя подружжя ОСОБА_8 визнавали ОСОБА_2 членом своєї сім»ї, що він мав з ними спільний бюджет, ніс з ними спільні витрати на придбання необхідних речей домашнього вжитку, продуктів харчування, медичного обслуговування тощо. Як правильно вказав місцевий суд, здійснення догляду за хворими родичами, здійснення їх поховання, встановлення гранітних пам»ятників на могилах не є підставою для задоволення його позову. Щодо придбання шпаклівки та шпалер позивачем у серпні 2016 р. (т.1 а.с.121, 122), то не надані докази того, що був проведений ремонт саме у спірній квартирі.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що свідки пояснили суду про хвороби ОСОБА_9 та ОСОБА_8, про їх стан здоров»я та про намір приватизувати та зареєструвати його, як на свого племінника у спірній квартирі, оскільки, крім показань свідків, позивачем не надано інших належних та допустимих доказів в цій частині (заяви в орган приватизації про таке бажання, надання довідки про склад сім»ї із зазначенням позивача як фактично проживаючого в ній тощо).

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що акт обстеження житлових умов від 17.02.2017 р., на який місцевий суд послався у рішенні, є неналежним доказом. Як пояснив позивач колегії суддів, то саме він надав місцевому суду цей акт в якості доказу, з нього вбачається, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто на час смерті ОСОБА_8, позивач був зареєстрований та проживав з батьками за адресою АДРЕСА_3, згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відносно доводів апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору у розмірі 1 600 грн. на користь КП «Житлово-експлуатаційна організація №2», то як вбачається із матеріалів справи, останній при подачі позову 05.04.2017 р. про виселення ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1 600 грн. (т.2 а.с.1). Згідно п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у даному випадку відповідає фіксованому розміру від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2017 року, тобто у даному випадку місцевим судом дотримано вимоги вказаного Закону щодо розміру судового збору при стягненні понесених судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С У Д Д І: