Справа № 723/2832/17
Провадження № 2/723/3414/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2017 року Сторожинецький районний суд

Чернівецької області

в складі головуючої Дячук О.О.

при секретарі Яворській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Сторожинецької міської ради Чернівецької області про визнання заповіта недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої особи Сторожинецької міської ради Чернівецької області про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, зазначивши, що 28 березня 1991р. померла мати позивача ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з домогосподарства, яке розташоване по вул.. Миру,71, у с.Давидівка, Сторожинецького району. З 1988р. по даний час він постійно проживає в даному господарстві, доглядав за батьками, підтримував в належному стані господарство.

За життя мати в присутності дітей та секретаря виконкому сільської ради зазначила своє волевиявлення про те, що хоче, щоб домогосподарство дісталося трьом дітям, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_2 та йому. Був складений заповіт.

Після смерті матері позивач фактично прийняв спадщину, так як залишився проживати у спадковому домоволодінні.

Виконуючи волю ОСОБА_3, діти останньої в 1991р. поділили город, позивач приватизував свою частку городу. У житловому будинку є особиста кімната позивача, інші приміщення та господарські споруди знаходились у спільному користуванні. Рішенням сільської ради позивач отримав право на приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Проживаючи у вказаному господарстві позивач побудував гараж та додатковий сарай, переробив стелю у сараю, проводив ремонт житлового будинку.

У 2013р. брат ОСОБА_2 користуючись тим, що позивач знаходився на стаціонарному лікуванні оформив право власності на все спадкове майно і в подальшому почав вимагати, щоб позивач покинув проживати у вказаному будинку. ОСОБА_2 пояснив позивачу, що мати заповіла тільки йому одному майно. Сам заповіт позивач добре не бачив, його не читав.

Коли позивач дізнався про вказаний заповіт у 2013р., він звертався до прокуратури та міліції про притягнення винних за підроблення заповіту.

Позивач у своїх заявах зазначав, що заповіт нібито складений від імені матері є підробленим. До цього часу слідчими правоохоронних органів проводиться досудова перевірка по факту підробки заповіту.

В прокуратурі Чернівецької області йому порадили, що даний заповіт можливо визнати недійсним також в цивільному провадженні, так як мати була неграмотною, а крім цього заповіт був посвідчений особою, яка в період з 23.01.1991року (рішення сесії сільради про призначення секретарем виконкому сільради ОСОБА_5М.) по 03.02.1991 року (дата посвідчення заповіту) можливо не отримала повноваження (рішенням виконкому сільради) на вчинення нотаріальних дій.

Позивач зазначає, що спадкоємцям достовірно відомо, що мати не могла підписати заповіт, так як була неграмотною, що також підтверджується довідкою сільради (№2630 від 13.10.2017 року). Однак в заповіті зазначено, що мати власноручно його підписала, що не може відповідати дійсності. Про те, що мати була неграмотною - не вміла читати та писати в заповіті не зазначено.

Крім того як зазначено в заповіті - заповіт був посвідчений 03.02.1991року ОСОБА_5, яку тільки 23.01.1991 року рішенням сесії сільради було обрано секретарем виконкому Давидівської сільради. Тобто на протязі 10 днів починаючи з 23.01.1991року повинне було відбутися засідання виконкому сільради рішенням якого згідно вимог Інструкції про вчинення нотаріальних дій на ОСОБА_5 були би покладені обовязки про вчинення нотаріальних дій. Як слідує з довідки архіву Сторожинецької РДА рішення про покладення на секретаря виконкому сільради обовязків про вчинення нотаріальних дій не має.

Позивач вважає, що посвідчення заповіту секретарем виконкому сільради ОСОБА_5 неправомірне, а тому відсутня нотаріальна форма посвідчення заповіту відповідно до вимог ст.,541 ЦК України 1963 року.

Враховуючи вищевикладене, а саме що заповіт укладено з порушенням щодо його нотаріального посвідчення, він не відповідав волевиявленню матері вважає, що є достатні підстави для визнання вказаного заповіту недійсним. Також вважає, що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.10.1991року посвідченого державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори на імя - ОСОБА_2 підлягає скасуванню, так як було оформлено на підставі недійсного заповіту.

Крім цього в Свідоцтві про право на спадщину за заповітом зазначено, що заповіт посвідчений виконкомом Давидівської сільради Сторожинецького району, що не відповідає дійсності, так як заповіт посвідчений секретарем виконкому сільради без повноважень на вчинення нотаріальний, які надає рішення виконкому.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд винести рішення, яким визнати недійсним заповіт укладений 03.02.1991року від імені матері - ОСОБА_3, посвідчений секретарем Давидівської сільради Сторожинецького району ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №2 та скасувати видане на підставі даного заповіту державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.10.1991 року на імя ОСОБА_2.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити. Також зазначив, що він користувався земельною ділянкою біля будинку, а також будинком і йому не було відомо про оспорюваний заповіт. Коли у 2013р. між ними виникла сварка і брат повідомив, що є такий заповіт, він звернувся в органи прокуратури, вважаючи, що такий заповіт мама не давала, а брат шахрайським способом підробив даний документ.

Постановою у 2017р. кримінальне провадження щодо відповідача було закрито і йому запропоновано було звернутися у цивільному порядку щодо скасування заповіту, тому вважає, що строк позовної давності звернення до суду він не пропустив.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення у яких зазначив, що він ОСОБА_2 являється спадкоємцем батьківської хати у с.Давидівка, Сторожинецького району Чернівецької області, по вул..Миру, 71.

На підставі заповіту ОСОБА_6 від 03.02.1991р. отримав свідоцтво про спадщину за №102 від 05.10.1991р..

28.03.1991р. він як старший син знаходився біля хворої матері. На той час мати була стривожена поведінкою ОСОБА_2, а також його дружиною ОСОБА_7. Тому йому довелось просити матір, щоб вона тимчасово переїхала до сестри ОСОБА_8, мати відмовлялась, але переїхала. Увечері цього дня мати померла. Він особисто здійснював поховання за власні кошти. Брат ОСОБА_2 на похоронах у матері не був.

На підставі заповіту від 03.02.1991р. ОСОБА_3 він отримав свідоцтво про спадщину від 05.10.1991р., він отримав будинок, який розташований на колгоспній земельній ділянці. Так як він не являвся членом колгоспу, то після смерті матері присадибну земельну ділянку, якою користувалася мати відібрали, залишили тільки подвіря біля будинку.

Рішенням №37 від 19.11.1993р. він отримав земельну ділянку площею 0.25га біля житлового будинку, що по вул.. Миру №71.

В 2010р. він отримав державний акт серії ЯД за №256064 від 06.08.2010р..

За рішенням Давидівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області за №99-6/2011 від 09.09.2011 року сільська рада надала дозвіл на розподіл земельних ділянок та встановлення трьох Державних актів у спадковість своїм дітям.

На протязі з 2013р. брат ОСОБА_1, по 2017 роки по всіх його зверненнях, як до прокуратури Чернівецької області, так і до головного управління національної поліції в Чернівецькій області, за результатами веденого досудового розслідування, за ч. 1 ст. 358 України у завязку із встановленням відсутності складу Кримінально провадження на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України винесено постанову про закриття Кримінального провадження за №10684/117 від 16.08.2017р..

Враховуючи вищевикладене, просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви і врахувати строк давності.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав суду лист у якому просить провести розгляд справи без участі представника Сторожинецької міської ради. Прийняття остаточного рішення залишають на розсуд суду.

Судом встановлено, що 28 березня 1991р. померла ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з домогосподарства, яке розташоване по вул.. Миру,71, у с.Давидівка, Сторожинецького району.

3 лютого 1991р. було складено заповіт, яким ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_2. Вказаний заповіт посвідчено секретарем сільської ради ОСОБА_5. В звязку з похилим віком заповідача, заповіт посвідчено на дому.

Після смерті ОСОБА_3 на підставі вказаного заповіту ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.10.1991р..

Рішенням сільської ради ОСОБА_2 отримав право на приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

ОСОБА_2 ОСОБА_8 дізнався про вказаний заповіт у 2013р., в результаті він звертався до прокуратури та міліції про притягнення винних за підроблення заповіту. Про цей факт не заперечує і відповідач.

Постановою про закриття кримінального провадження від 16 серпня 2017р. старший слідчий Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області кримінальне провадження за №0000643 від 01.09.2013р. закрив у звязку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Вищенаведене свідчить, що позивачем дотримано строки звернення до суду.

23.01.1991року рішенням сесії сільради ОСОБА_5 було обрано секретарем виконкому Давидівської сільради.

Як слідує з довідки №1/1145 архівного сектору Сторожинецької РДА від 20 жовтня 2017р. в документах архівного фонду Давидівської сільської ради с.Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області, за період з 23.01.1991р. по 03.02.1991р., рішення про накладення на секретаря виконкому сільської ради обовязків про вчинення нотаріальної дії не знайдено.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин до даних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року, законодавство, яке діяло на той момент.

У главі 3 ЦК України 1963 р., який був чинним на час складання ОСОБА_3 заповіту, дано вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт - це є угода і порядок визнання угоди недійсною регулюється ст.ст.41-61 Цивільного кодексу (в редакції 1963 року). За своєю правовою природою заповіт є формою одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 45 ЦК УРСР 1963р., недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно ст.541 ЦК УРСР ( 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі, з зазначенням дати та місця його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений. Недотримання форми заповіту тягне за собою його недійсність.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР ред.1963р., спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом; до ст.525 ЦК УРСР ред.1963р., часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; до ст.526 ЦК УРСР ред.1963р., місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини; до ст.527 ЦК УРСР ред.1963р., спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті; до ст.549 ЦК УРСР ред.1963р., дії, що свідчать про прийняття спадщини: визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст.560 ЦК УРСР ред.1963р., спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей кодекс застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, а правила книги шостої застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст.. 42 Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» виконавчий комітет сільської, селищної, міської Ради народних депутатів відповідно до частини третьої статті 32 цього Закону здійснює повноваження, делеговані йому державою вчиняє нотаріальні дії, реєструє акти громадянського стану відповідно до законодавства.

Відповідно до ст.. 46 Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» керуючий справами (секретар) виконавчого комітету ради виконує інші обовязки, покладені на нього виконавчим комітетом.

Згідно з розясненнями, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами; далі постанова Пленуму), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями передбачено п.4 вказаної вище постанови Пленуму, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій.

В силу положень п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти.

Відповідно до п.17 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР» у зазначених випадках нотаріальні дії вчиняються в будь-якій

іншій державній нотаріальній конторі чи у будь-якому виконавчому

комітеті міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих у

межах його компетенції.

Нотаріальні дії, які згідно з законодавством Союзу РСР або

Української РСР повинні бути вчинені в певній державній

нотаріальній конторі, вчиняються в зазначених випадках іншою

державною нотаріальною конторою, визначеною відділом юстиції

виконавчого комітету обласної, Київської міської Рад депутатів

трудящих.

Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням

установлених у цьому пункті правил, є недійсними.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму в разі посвідчення угоди не тим органом або не тією службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних дій, угода не може вважатись укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми.

Як вбачається з довідки №1/1145 архівного сектору Сторожинецької РДА від 20 жовтня 2017р. в документах архівного фонду Давидівської сільської ради с.Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області, за період з 23.01.1991р. по 03.02.1991р., рішення про накладення на секретаря виконкому сільської ради ОСОБА_5 обовязків про вчинення нотаріальної дії не знайдено.

Зазначене є підставою для визнання недійсним заповіту від 03.02.1991року від імені ОСОБА_3 посвідченого секретарем виконкому Давидівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області ОСОБА_5 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом №102 від 05.10.1991року, виданого державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори.

На підставі Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Закону УРСР «Про державний нотаріат» , Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», ст. ст.45, 524-527, 534, 541-542, 549, 560, 562 ЦК України (1963р.), ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 19, 23, 76, 81,141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Сторожинецької міської ради Чернівецької області про визнання заповіта недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом задовольнити.

Визнати недійсним заповіт укладений 03.02.1991р. ОСОБА_3, який посвідчений секретарем Давидівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №2.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.10.1991р. видане на імя ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Повне судове рішення складено 04 січня 2018року.

СУДДЯ: