Справа № 156/692/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Шумський А.А.
Провадження № 22-ц/773/451/17 Категорія: 2 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар - Концевич Я.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

пр-ка відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Іваничівський районний сектор Державної міграційної служби України у Волинській області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та зобов'язання зняти з реєстраційного обліку і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та повернення нерухомого майна у власність за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 24 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 27 січня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 Після укладення договору відповідач у будинку не проживав, але залишається у ньому зареєстрованим і добровільно знятися з реєстрації наміру немає, чим позбавляє його можливості повноправно здійснювати свої права власника володіти, користуватися і розпоряджатися майном, придбаним для вільного використання та проживання у ньому.

Враховуючи наведене, просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, зобов'язати Іваничівський районний сектор Державної міграційної служби України у Волинській області зняти відповідача ОСОБА_3 з реєстраційного обліку у спірному будинку та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Під час розгляду справи у вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки для його обслуговування (т.1 а.с.39-42), який мотивує тим, що сім'я ОСОБА_1 є родиною його померлої дружини, за життя якої вони, не маючи своїх дітей, постійно підтримували родинні стосунки, допомагали один одному. За життя дружини вони визначили своїм спадкоємцем ОСОБА_1, на якого було складено заповіт. Після смерті дружини до нього перейшла проживати мати ОСОБА_1, яка фактично за ним доглядала і допомагала по господарству та разом з ОСОБА_1 почали його схиляти переписати на останнього житловий будинок і земельну ділянку, запевняючи, що той буде доглядати його до смерті, а він буде проживати у будинку.

Не бажаючи загострювати стосунки, і щоб його далі погодилися доглядати, щоб не залишитися самому, він погодився переписати лише земельну ділянку. У нотаріуса він підписав документи, вважаючи, що вони стосуються лише земельної ділянки.

Лише у червні 2015 року, коли ОСОБА_1 із матір'ю почали виганяти його з будинку, йому стало відомо, що будинок уже не його.

ОСОБА_1 внаслідок обману, запевнивши, що догляне його до смерті, з використанням тяжких обставин, у яких він опинився на старості, заволодів його будинком і земельною ділянкою.

Правочин у момент вчинення не відповідав його внутрішній волі, оскільки він не мав наміру продавати житловий будинок і підписав договір, так як вважав, що він стосується лише земельної ділянки.

Крім того, у договорах зазначено, що ОСОБА_1 сплатив кошти і за будинок, і за земельну ділянку, але він ніяких грошей не платив, так як їх немає. Він же цих коштів не вимагав, оскільки будинок не продавав, а земельну ділянку віддав за майбутній догляд.

Враховуючи наведене, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки для його обслуговування від 27 січня 2015 року, скасувати їх державну реєстрацію, повернути їх у його власність та відшкодувати судові витрати.

Ухвалою Іваничівського районного суду від 24 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування житлового будинку від 27 січня 2015 року, скасування її державної реєстрації та повернення у власність залишено без розгляду і стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 974 грн. 40 коп..

Рішенням Іваничівського районного суду від 24 листопада 2015 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір від 27 січня 2015 року купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цей будинок та вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процессуального права, просить скасувати це рішення в частині відмови у задоволенні його позову та в частині часткового задоволення зустрічного позову і ухвалити в цій частині нове рішення - про задоволення його первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив та просить її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ч.ч.1, 2, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Право чин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Право чин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.12 та ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи 27.01.2015 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 право власності на який цього ж числа зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 (т.1 а.с.5-7).

Відповідач ОСОБА_3 в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку серед інших підстав зазначав відсутність при укладенні правочину волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК) і вчинення правочину під впливом помилки (ст.229 ЦК).

У суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 пояснив, що пропозиція щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку виходила не від ОСОБА_3, а від нього і тому, що після смерті дружини відповідач зловживав спиртним, почали пропадати речі і з метою збереження майна саме за собою він і запропонував укласти договір купівлі-продажу, а відповідач так і мав залишитися проживати у будинку.

Зазначені пояснення позивача фактично підтверджують ту обставину, що волевиявлення відповідача не було вільним, оскільки пропозиція щодо продажу виходила не від нього; укладення договору купівлі-продажу не відповідало його внутрішній волі, оскільки він не бажав продавати будинок, а запевнення його позивачем про те, що він і залишиться проживати у будинку підтверджує вчинення правочину відповідачем під впливом помилки.

Крім того, про те, що відповідач має залишитися проживати і далі у будинку ствердила у суді першої інстанції і приватний нотаріус, якій відповідач пояснив, що у нього є кімната.

Згідно п.3.2.1 спірного договору продавець ОСОБА_3 зобов'язаний передати покупцю ОСОБА_1 житловий будинок, вільний від речей домашньої обстановки та вжитку.

Позивач суду ствердив, що у відповідача це єдине місце проживання. Також не зміг пояснити, куди саме відповідач мав би за умовами договору перенести належні йому речі домашньої обстановки та вжитку.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ст.638 ЦК України не можна вважати, що сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і що відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Покликання апелянта на ту обставину, що ухвала суду про залишення без розгляду частини позовних вимог ОСОБА_3 не оголошувалася та йому не вручалася - не беруться до уваги, оскільки не впливають на правильність ухваленого рішення суду і, крім того, постановленням цієї ухвали не порушуються будь-які права чи інтереси позивача ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 24 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді