Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_6 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Вінницької міської ради про визнання права власності на будинок за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 02 вересня 2010 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2010 року Вінницька міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_6 без належного дозволу та затвердженого проекту на самовільно захопленій земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Вінниці, здійснив прибудову розміром 4,0х6,2 м з підвалом до своєї квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на самочинність проведеної прибудови, Вінницька міська рада просила ухвалити рішення про знесення самочинно збудованої прибудови та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки до первинного стану за рахунок ОСОБА_6

У травні 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7. звернулася до суду із позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на будинок, мотивуючи позовні вимоги тим, що за власні кошти ними було зведено в 2000 році прибудову до квартири АДРЕСА_1. Будівництво здійснено з дотриманням державних будівельних, санітарно-епідеміологічних та протипожежних норм, прав інших осіб зведена прибудова не порушує.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02 вересня 2010 року, у задоволенні позову Вінницької міської ради відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7. задоволено.

Визнаноза ОСОБА_6. та ОСОБА_7. право власності на самовільно переобладнану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 104,1 кв.м, житловою площею 85,1 кв.м, яка складається з:коридора 1-1 площею 7,4 кв.м, кімнати 1-2 площею 34,3 кв.м, коридора 1-3 площею 3,8 кв.м, кімнати 1-4 площею 10 кв.м, кімнати 1-5 площею 27,1 кв.м, їдальні 1-6 площею 13,7 кв.м, санвузла 1-7 площею 3,5 кв.м, кухні 1-8 площею 4,3 кв.м, погреба літ. «П/БЗ».

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішенні та ухвалити нове рішення про задоволення позову Вінницької міської ради та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7. є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1, до якої ними здійснено прибудову, яка складається з:коридора 1-1 площею 7,4 кв.м, кімнати 1-2 площею 34,3 кв.м, коридора 1-3 площею 3,8 кв.м, кімнати 1-4 площею 10 кв.м, кімнати 1-5 площею 27,1 кв.м, їдальні 1-6 площею 13,7 кв.м, санвузла 1-7 площею 3,5 кв.м, кухні 1-8 площею 4,3 кв.м, погреба літ. «П/БЗ».

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що здійснена співвласниками квартири АДРЕСА_1 прибудова до неї є самочинною, оскільки зведена на земельній ділянці, що належить до комунальної власності та для цієї мети ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не виділялася. Разом з тим, Вінницька міська рада як власник земельної ділянки звернулася до суду із позовом лише у березні 2010 року через десять років з моменту зведення прибудови, тобто із пропуском строку позовної давності, заявленої відповідачами.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суди виходили із того, що спірна прибудова виконана ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із дотриманням архітектурних, будівельних, санітарних та інших норм і правил, інтереси інших осіб цією прибудовою не порушуються.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути як відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, так й інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» прибудинковою територією вважається територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Статтею 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Дійшовши висновку про те, що спірною прибудовою інтереси інших осіб не порушуються, суди не дослідили техніко-економічні показники будинку по вул. Герцена, 18 у м. Вінниці, зокрема його проектну поверховість, кількість квартир у будинку; у порушення вимог ст. 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не вирішили питання про залучення інших співвласників квартир будинку до участі у справі, зокрема власника квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_8, оскільки вирішено питання щодо прибудови до АДРЕСА_1 у спірному будинку, співвласником якого вона є; не перевірили відсутність/наявність порушення прав цих осіб самочинним будівництвом прибудови до квартири АДРЕСА_1 на земельній ділянці навколо нього, що призначена для його обслуговування.

Ухвалені із порушенням процесуального закону судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 02 вересня 2010 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик