Справа № 161/1755/16-ц Провадження № 22-ц/773/598/17 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та правочинів забезпечення, за апеляційною скаргою відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 16 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з даним позовом до публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «ОТП Банк».

Виходячи із буквального тексту позовної заяви, яка перевантажена неділовою лексикою, не містить належного і чіткого викладення підстав та предмета позову, зміст позовних вимог полягає в тому, що 12.06.2008 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством (далі ЗАТ) «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-А03/100/2008, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті, а 16.02.2009 року між цими ж сторонами укладено додатковий договір. В день укладення кредитного договору було укладено ще договори іпотеки і поруки.

Вважаючи, що названий банк за відсутності у нього індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, не мав права укладати згаданий кредитний договір в іноземній валюті, позивачі просили визнати недійсними кредитний договір, додатковий договір до нього та правочини забезпечення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.03.2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № МL-А03/100/2008 від 12.06.2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, договір іпотеки № РМL-А03/100/2008 від 12.06.2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, а також договір поруки № SR-А03/100/2008 від 12.06.2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ«ОТП Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1920 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ОТП Банк» просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, виходячи з такого.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача ПАТ «ОТП Банк» на час укладення з ОСОБА_1 кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12.06.2008 року була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій з іноземною валютою, а тому банк не мав права надавати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті доларах США, що має своїм наслідком його недійсність як основного зобовязання та відповідно до положення ч. 2 ст. 548 ЦК України спричиняє недійсність правочинів щодо його забезпечення.

Однак до таких висновків місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного зясування обставин, що мають значення для справи.

Місцевим судом встановлено, що 12.06.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-А03/100/2008, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 260000 доларів США для придбання нерухомості, з кінцевою датою повернення кредиту до 11.06.2030 року (а.с.8-15). Відповідно до умов укладеного з банком кредитного договору позивач ОСОБА_1 зобовязувався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором.

16.02.2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12.06.2008 року, відповідно до умов якого сторонами було досягнуто згоди щодо зміни графіку платежів, порядку нарахування процентів, розміру процентної ставки та інших умов, визначених вказаним додатковим договором (а.с.16-17).

Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 12.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PML-A03/100/2008, згідно умов якого з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за кредитним договором № ML-A03/100/2008 від 12.06.2008 року ОСОБА_1 надав ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 9 та гараж № 12 в житловому будинку № 8а по вул. Є. Коновальця в м. Луцьку Волинської області (а.с.18-26).

12.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-A03/100/2008, згідно умов якого остання зобовязалася відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 боргових зобовязань, що випливають з кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12.06.2008 року та відповідати перед ЗАТ «ОТП Банк» разом із ОСОБА_1 як солідарний боржник (а.с.27-28).

Додатковим договором № 1 від 16.02.2009 року до вказаного договору поруки були внесені зміни в частині визначення термінів, сплати процентів боржником за користування кредитом та забезпечення боргових зобовязань в разі зміни розміру боргових зобовязань після укладення цього договору (а.с.29).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена пп. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

З доданих до апеляційної скарги банківської ліцензії, виданої Національним банком України 08.11.2006 року на право здійснювати банківські операції та дозволу Національного банку України № 191-1 від 08.11.2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, перелік яких наведено у додатку до дозволу вбачається, що ЗАТ «ОТП Банк» на час укладення кредитного договору мало право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

Місцевий суд на зазначені положення закону та обставини справи (наявність у банку генеральної ліцензії) уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку про незаконність надання відповідачем позивачу ОСОБА_1 кредиту в іноземній валюті.

Крім того, відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16.10.2011 року вступив у силу Закон України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, кредитний договір укладено сторонами 12.06.2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

За таких обставин покликання позивачів на те, що банком було неправомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті на час укладення спірного договору є безпідставними.

З огляду на встановлені в суді апеляційної інстанції обставини, підстави для визнання кредитного договору, укладеного 12.06.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», відсутні, як і відсутні у такому випадку підстави для визнання недійсними правочинів щодо його забезпечення, у звязку з чим колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України з позивачів на користь відповідача підлягають до стягнення понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2425,28 грн. з кожного по 1212,64 грн.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що у звязку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржуване в даній справі рішення суду підлягає відповідно до положень ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 16 березня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та правочинів забезпечення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» з кожного по 1212 (одній тисячі двісті дванадцять) грн. 64 коп. судових витрат понесених при поданні апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: