Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8, третя особа - Орган опіки та піклування Баришівської районної державної адміністрації Київської області, про примусове виселення, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» Кашути Дмитра Євгеновича на рішення Баришівського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ «КБ «Експобанк») звернулося до суду з вказаним позовом, у якому просило виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та інших осіб із чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1, на яку звернено стягнення, та стягнути з відповідачів судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 березня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Експобанк» (далі - АКБ «Експобанк»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 11/КЛ-2008 про відкриття відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі, згідно з яким останній отримав кредит в іноземній валюті у сумі 45 тис. доларів США зі сплатою 12,5 % річних за час фактичного користування кредитом та зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом і виконати свої зобов'язання згідно з цим договором у повному обсязі. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено іпотечний договір від 11 березня 2008 року, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белломі О.В. за реєстраційним № 1251, згідно з яким в іпотеку передано чотирикімнатну квартиру загальною площею 77,30 кв. м, що розташована в за адресою: АДРЕСА_1.

Також позивач зазначив, що 22 жовтня 2009 року Баришівським районним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 2-598-200, яким у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АКБ «Експобанк» за договором від 11 березня 2008 року № 11/КЛ-2008 у розмірі 403 079 грн 81 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказану чотирикімнатну квартиру загальною площею 77,30 кв. м, яка належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, виданого та зареєстрованого 01 травня 2003 року Баришівською житловою-експлуатаційною конторою виконкому Баришівської селищної ради Київської області.

Станом на теперішній час рішення суду не виконано, у зв'язку з чим позивач у березні 2016 року надіслав заяви про виселення відповідачів, які залишилися без задоволення.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Експобанк» КашутаД.Є. просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зазначивши, що позивачем не заявлено вимог про виселення мешканців із квартири, яка є предметом іпотеки, із наданням іншого житлового приміщення, враховуючи, що квартира, яка передана в іпотеку, була придбана не за рахунок кредитних коштів; позивачем у позові не зазначено іншого жилого приміщення, яке підлягало б наданню відповідачам у випадку їх виселення, тому вимоги про виселення мешканців без надання житлового приміщення відповідно до вимог закону не можуть бути задоволені. Позовні вимоги в частині виселення інших осіб задоволенню не підлягають через невизначення таких осіб.

Однак із вказаними висновками неможливо погодитися виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, частиною ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом із тим відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-1133цс15, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Разом із тим за положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Розглядаючи указаний позов, суд усупереч вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України залишив поза увагою й належною правовою оцінкою ту обставину, що рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2009 року задоволено позов ВАТ «КБ «Експобанк» і, в тому числі, виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у Київській області.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив позивачу його прав та обов'язків, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, щодо уточнення позивачем кола відповідачів, враховуючи вищевказане рішення суду, а також не дослідив питання щодо наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження у справі у частині позовних вимог ПАТ «КБ «Експобанк» до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Крім того, суд не звернув достатньої уваги на підстави поданого позову ПАТ «КБ «Експобанк» у частині вимог до ОСОБА_7 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8 про виселення; не зазначив обставин і фактів на спростування доводів позивача щодо безпідставної реєстрації дитини у вищевказаній квартирі без згоди позивача як іпотекодержателя за відповідним договором (т. 1, а. с. 101-103), таким чином, не перевірив обґрунтованості позовних вимог у цій частині.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору та не перевірив належним чином всіх доводів апеляційної скарги позивача.

Отже, усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» Кашути Дмитра Євгеновича задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак