АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/7661/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1035/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Грох Л.М., Пастощука М.М.

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки-відповідачки ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

представника відповідача-позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Агрофірми «Проскурів» про визнання договору оренди житлового приміщення недійним, виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, і зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, Агрофірми «Проскурів» про усунення перешкод у користуванні квартирою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Агрофірми «Проскурів» (далі АФ «Проскурів»), про визнання договору оренди житлового приміщення недійним, виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

ОСОБА_1 зазначила, що з 1991 року вона разом з своїм колишнім чоловіком ОСОБА_6 проживала у квартирі № 7, по вул. Камянецькій, 259/1, в м. Хмельницькому (далі квартира), на умовах договору найму. Квартира відноситься до комунальної власності та не належить до житлового фонду АФ «Проскурів». Натомість, 12 травня 2014 року між АФ «Проскурів» і теперішньою дружиною ОСОБА_6, ОСОБА_5, укладено договір оренди житлового приміщення, за яким агрофірма передала останній у користування квартиру строком на 5 років. АФ «Проскурів» не вправі була розпоряджатися квартирою, внаслідок чого оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону та є недійсним в силу ст.ст. 203, 215, 228 ЦК України. ОСОБА_5 вселилась у квартиру та зареєструвалася у ній без згоди позивачки, а з березня 2015 року ОСОБА_6 не проживає у квартирі без поважних причин.

У звязку з цим, ОСОБА_1 просила суд: визнати договір оренди житлового приміщення від 12 травня 2014 року, укладений між АФ «Проскурів» і ОСОБА_5, недійним; виселити ОСОБА_5 з квартири та зняти її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою.

У січні 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, АФ «Проскурів» про усунення перешкод у користуванні квартирою.

ОСОБА_6, ОСОБА_5 зазначили, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі та проживають у квартирі, зокрема, ОСОБА_6 як наймач жилого приміщення, а ОСОБА_5 як член його сімї. У 2016 році ОСОБА_1 змінила замки на вхідних дверях квартири та не допускає позивачів у житло.

За таких обставин ОСОБА_6, ОСОБА_5 просили суд зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні ними квартирою та передати їм дублікати ключів від вхідних дверей.

Ці позови прийняті судом до спільного розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року у первісному позові відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Зобовязано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_6 і ОСОБА_5 квартирою та видати їм дублікат ключів від вхідних дверей.

Суд виходив з того, що договір оренди житлового приміщення від 12 травня 2014 року не відповідає вимогам закону та є нікчемним, унаслідок чого визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. ОСОБА_5 правомірно вселилася у квартиру як член сімї ОСОБА_6, а ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні ними жилим приміщенням і не довела факт непроживання ОСОБА_6 у квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в первісному позові щодо виселення ОСОБА_5 та визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і в частині задоволення зустрічного позову, та ухвалити нове рішення в цій частині вимог. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 послалася на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду в частині відмови в первісному позові про визнання договору оренди житлового приміщення від 12 травня 2014 року ОСОБА_1 не оскаржується.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник відповідача-позивача ОСОБА_6 ОСОБА_3 та представник АФ «Проскурів» ОСОБА_4 зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідачка-позивачка ОСОБА_5, яка в установленому порядку оповіщена про час і місце судового засідання, до апеляційного суду не зявилася. Від ОСОБА_7 до апеляційного суду надійшли письмове заперечення проти апеляційної скарги та заява про розгляд справи без її участі.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не зясував у повній мірі обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, неправильно витлумачив норми ст.ст. 64, 65 ЖК Української РСР, не застосував закон (ст.ст. 15, 16 ЦК України), який підлягав застосуванню, і не дотримався приписів ст. 3 ЦПК України.

У звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду в частині відмови в первісному позові про виселення ОСОБА_5 і задоволення зустрічного позову останньої підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення.

Встановлено, що з 1981 року ОСОБА_6 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано.

З 8 червня 1990 року до 1 березня 1997 року ОСОБА_6 працював водієм у колгоспі «Комунар», повним правонаступником якого є АФ «Проскурів».

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької районної ради Хмельницької області від 29 грудня 1990 року № 139 затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію 48-квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим магазином по вул. Камянецькій, 259/1, в м. Хмельницькому, забудовником якого виступив колгосп «Комунар».

Згідно рішення правління колгоспу «Комунар» від 31 грудня 1990 року № 13, погодженого рішенням профспілкового комітету колгоспу від 10 січня 1991 року № 1, ОСОБА_6 на сімю надано квартиру. 4 червня 1991 року колгосп «Комунар» і ОСОБА_6 уклали договір найму квартири, до якої на правах члена сімї наймача вселилася ОСОБА_1 За вказаною адресою зареєстровано їх місце проживання.

У період з 4 грудня 2007 року до 15 квітня 2010 року ОСОБА_1 утримувалася під вартою в Хмельницькому слідчому ізоляторі. Після її звільнення ОСОБА_6 не допускав ОСОБА_1 до квартири.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 11 червня 2014 року ОСОБА_1 вселено у квартиру, зобовязано ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою, а саме надати їй доступ до квартири та ключі від вхідних дверей. Це рішення виконано у березні 2016 року.

Разом із тим, у 2010 році ОСОБА_5 вселилася у квартиру з дозволу ОСОБА_6, 20 травня 2010 року вони зареєстрували шлюб, а 28 лютого 2014 року ОСОБА_5 зареєструвала своє місце проживання у квартирі.

12 травня 2014 року АФ «Проскурів» і ОСОБА_5 уклали договір оренди житлового приміщення, за умовами якого АФ «Проскурів» передала останній у користування квартиру строком на 5 років.

У період з березня до вересня 2016 року ОСОБА_1 змінила замки на вхідних дверях квартири та не допускає ОСОБА_6, ОСОБА_5 до неї.

Зазначені обставини визнані сторонами, встановлені судовим рішенням у цивільній справі та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ч. 1 ст. 61 ЖК Української РСР).

В силу ст. 64 ЖК Української РСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї.

Відповідно до ч.1 ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Із норм ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР слідує, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 9, 10 постанови віл 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 15 і 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Отже суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналіз норм ст. 64, 65 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що необхідними умовами для вселення в жиле приміщення інших осіб є дотримання ними порядку вселення та правил реєстрації. При цьому особа, яка вселилася до наймача як член його сімї, не набуває права користування займаним нею приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням або постійне місце проживання за місцем своєї реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що сторони користувалися квартирою на умовах договору найму жилого приміщення, укладеного колгоспом «Комунар» і ОСОБА_6, отже, останній є наймачем квартири, а ОСОБА_1 проживала в ній як член сімї наймача.

Посилання ОСОБА_1 на те, що наймачем жилого приміщення є саме вона, не відповідають фактичним обставинам справи.

Після того, як ОСОБА_6 і ОСОБА_1 перестали бути членами сімї, остання продовжує проживати в квартирі, отже, вона має такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї.

Докази у справі достовірно вказують на те, що у 2010 році ОСОБА_6 вселив у квартиру свою дружину, ОСОБА_5, без письмової згоди ОСОБА_1, при цьому ОСОБА_5 до 12 лютого 2014 року зберігала за собою право користування житловим будинком по вул. Щорса, 17, в с. Новоставці, Теофіпольського району, Хмельницької області.

За таких обставин ОСОБА_5 не набула в установленому законом порядку права користування квартирою.

У звязку з цим, на думку апеляційного суду, вона підлягає виселенню з квартири, а її зустрічний позов щодо захисту житлових прав не може бути задоволений.

Неврахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив того, що первісний позов ОСОБА_1 є безпідставним у цілому, а зустрічний позов ОСОБА_5 підлягає задоволенню.

На висновок апеляційного суду не може вплинути той факт, що 12 травня 2014 року АФ «Проскурів» і ОСОБА_5 уклали договір оренди житлового приміщення. Названий договір порушує публічний порядок, оскільки його укладення призвело до порушення житлових прав ОСОБА_6 і ОСОБА_1, внаслідок чого суд першої інстанції правомірно керувався тим, що в силу ст. 228 ЦК України цей правочин є нікчемним.

В решті висновки суду також є правильними.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення про виселення особи, яке набрало законної сили, є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку.

Таким чином, позов ОСОБА_1 про зняти ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання у квартирі не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що протягом березня-вересня 2016 року ОСОБА_6 був тимчасово відсутній у квартирі. Як пояснив ОСОБА_6, у цей період він здійснював вирощування врожаю в сільській місцевості та періодично навідувався до квартири, а в подальшому ОСОБА_1 змінила замки на вхідних дверях, внаслідок чого він не міг потрапити до жилого приміщення.

В суді свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтвердили, що у 2015-2016 роках ОСОБА_6 проживав у квартирі.

Акт комісії від 13 червня 2016 року (а.с. 56) вказує на те, що ОСОБА_6 був відсутній у квартирі на час її огляду комісією, разом із тим, цей документ не містить інформації щодо періоду та причин відсутності останнього у жилому приміщенні.

Отже суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1 не довела відсутність ОСОБА_6 у жилому приміщенні більше 6 місяців без поважних причин. Доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_1 не надала й після розяснення судом їй права на вчинення відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

У звязку з цим, суд обґрунтовано виходив з того, що первісний позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою, не підлягає задоволенню.

На даний час ОСОБА_1 створює ОСОБА_6П, перешкоди в користуванні житлом, що знайшло своє обєктивне підтвердження в суді, тому позов ОСОБА_6 про усунення цих перешкод є обґрунтованим і має бути задоволений.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаних висновків суду.

В цій частині рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року в частині відмови в первісному позові про виселення та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 скасувати й ухвалити в цій частині вимог нове рішення.

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

ОСОБА_5 виселити з квартири № 7, по вулиці Камянецькій, 259/1, у місті Хмельницькому.

У зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1, Агрофірми «Проскурів» про усунення перешкод у користуванні квартирою № 7, по вулиці Камянецькій, 259/1, у місті Хмельницькому, відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий/підпис/ОСОБА_10

Судді:/підпис/ОСОБА_11

/підпис/ОСОБА_12

Копія вірна. Суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_13

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 23