АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1575/17 Головуючий 1 інст. Погасій О.Ф.
Справа № 643/2376/16-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Єрьоменко О.В.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Східноукраїнського Національного університету імені ОСОБА_4, третя особа: ректор Східноукраїнського Національного університету імені ОСОБА_4 ОСОБА_5 про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, про стягнення заборгованості по заробітній платі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Східноукраїнського Національного університету імені ОСОБА_4, третя особа ректор Східноукраїнського Національного університету імені ОСОБА_4 ОСОБА_5, та з урахуванням уточнень, просив скасувати наказ № 66-к від 11.02.2016 року про звільнення; поновити на посаді доцента кафедри філософії СНУ ім. В. ОСОБА_4 з 11.02.2016 року; стягнути заборгованість по заробітній платі за грудень 2015 року та січень 2016 року у розмірі 13235,30 грн.; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі в розмірі 6617,65 грн. за кожен місяць до дня винесення рішення суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 01.07.2012 року між СНУ ім. В. ОСОБА_4 та ним було укладено трудовий контракт, за умовами якого на нього було покладено обовязки, передбачені п.3 контракту. У звязку з тимчасовою окупацією м.Луганська, СНУ ім. В.ОСОБА_4 було переведено Наказом Міністерства освіти і науки України № 1132 від 06.10.2014 року до м.Сєверодонецька. Враховуючи, що викладачі і студенти виїхали з окупованого м. Луганська до різних населених пунктів України, була організована дистанційна форма навчання та викладання через Інтернет на базі програмного забезпечення MOODLE.

19.08.2015 року ОСОБА_3 було направлено лист відповідачеві з проханням дозволити працювати за дистанційною формою викладання, оскільки він знаходиться на лікуванні у Полтавському центрі лікування цукрового діабету і лікарі не рекомендують йому тривалі відїзди від місця лікування. 25.09.2015 року позивач отримав від відповідача електронне повідомлення, в якому його проінформовано про те, що йому передбачено 0,5 ставки. 24.10.2015 року позивача було проінформовано в електронному повідомленні про те, що він буде отримувати 0,75 ставки. На початку грудня позивач дізнався, що його відключено від MOODLE.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд 1 інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦГЖ України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахував, що відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 06 жовтня 2014 року № 1132 «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені ОСОБА_4» до завершення збройного конфлікту на території м. Луганськ, університет проводить свою освітню діяльність на базі Технологічного інституту Східноукраїнського національного університету імені ОСОБА_4 та розміщується у м. Сєвєродонецьку, а також виходячи з того, що відповідно до актів про відсутність на роботі з 01.12.2015 р. по 31.12.2015 р. та в період з 01.01.2016 р. по 25.01.2016 року позивач не виконував посадові обов'язки та не приступив до роботи в університеті, який знаходився в м. Сєвєродонецьку, проте перебував на підконтрольній Україні території, в м. Полтаві, тобто мав можливість з'ясувати місце знаходження університету, після переведення його до м. Сєвєродонецька, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача було проведено з додержанням вимог ст. 36 КЗпП України, а доказів на спростування цих обставин позивачем не надано. При цьому судом враховано, що позивач був звільнений наказом від 11.02.2016 р. № 66-к на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з підстав відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони правильні, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2012 року між ОСОБА_3 та Східноукраїнським національним університетом ім. В. ОСОБА_4 був укладений контракт, за яким ОСОБА_3 призначається на посаду доцента кафедри світової філософії та естетики на строк з 01.07.2012 р. по 30.06.2017 р., та має виконувати обовязки відповідно до п. 3 вищезазначеного контракту.

Пунктом 5.1. контракту передбачений обовязок Університету забезпечити ОСОБА_3 створення необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, виплачувати заробітну плату відповідно до контракту.

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 1132 від 06.10.2014 року «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені ОСОБА_4», в звязку з продовженням збройного конфлікту на території м. Луганськ, освітня діяльність Університету проводиться у м. Сєвєродонецьк Луганської області.

Судовим розглядом встановлено, що про існування вищезазначеного наказу та про те, що освітня діяльність Університету з 06.10.2014 р. здійснюється у м. Сєвєродонецьку позивачу було відомо, що також підтверджується змістом позовної заяви.

20.02.2015 року було видано Розпорядження по Університету № 11/80 «Про облік та зберігання трудових книжок» та від 27.02.2015 р. розпорядження по Університету № 15/80 щодо відновлення кадрових документів, відповідно до яких з метою забезпечення належного ведення кадрового діловодства і відновлення кадрових документів особових справ та особових карток працівників, які залишились у м. Луганську, території тимчасово непідконтрольній Україні, організовано надання підлеглими працівниками до відділу кадрів персональних даних.

Про необхідність надання персональних даних для відновлення кадрових документів позивач був інформований відповідачем, проте ОСОБА_3 персональні дані для відновлення його особової справи до відділу кадрів СНУ ім. В. ОСОБА_4 (м.Сєвєродонецьк) не були надані, що не спростовано представником позивача.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 6.2. Контракту передбачено, що звільнення працівника за п. 8 ст. 36 КЗпП України проводиться при розірвання контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що між ним та відповідачем існувала угода про виконання ним своїх посадових обовязків дистанційно, а також про те, що позивач був відключений відповідачем від програмного забезпечення без його відома.

Факт тривалої відсутності ОСОБА_3 за місцем своєї роботи, а саме, СНУ ім. В. ОСОБА_4 у м. Сєвєродонецьку підтверджується службовими записками на імя ректора Університету від 31.08.2015 р., 30.09.2015 р., 12.01.2016 р.; доповідними записками на імя ректора Університету від 07.12.2015 р., 12.01.2016 р.; актами від 11.01.2016 р. та від 25.01.2016 р. про відсутність на роботі і невиконання ОСОБА_3 посадових обовязків в період з 01.12.2015 р. по 31.12.2015 р. та в період з 01.01.2016 р. по 25.01.2016 р., а також сам ОСОБА_3 в своїй позовній заяві зазначає, що перебував у м. Полтава та відмовився переїжджати за місцем роботи до м. Сєвєродонецьк. Доказів поважності відсутності за місцем роботи та неможливості неявки по місцю роботи позивач не надав.

Згідно довідки СНУ ім. В. ОСОБА_4 від 01.07.2016 року, ОСОБА_3, який займав посаду доцента кафедри філософії, за період своєї роботи з дати переміщення СНУ ім. В. ОСОБА_4 до м. Сєвєродонецька, з 01.09.2014 року по дату звільнення 11.02.2016 року, не надавав до відділу кадрів жодного листка непрацездатності або довідки про стан свого здоровя або хворобу.

Таким чином, правильний висновок суду 1 інстанції, що в період грудня 2015 року та січня 2016 року позивач не виконував свої посадові обовязки без поважних причин.

Відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання комісії з розгляду документів щодо відсутніх працівників СНУ ім. В. ОСОБА_4 від 25.01.2016 р. внесено пропозицію ректору звільнити ОСОБА_3 доцента кафедри філософії за п.6 ст. 36 КЗпП України за відмову працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою (навчальним закладом).

Наказом від 11.02.2016 р. № 66-к ОСОБА_3 доцента кафедри філософії 11.02.2016 р. звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України через відмову працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою (навчальним закладом).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що звільнення позивача відбулось з дотриманням чинного законодавства, підстави для поновлення позивача на роботі зі скасуванням наказу про його звільнення та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду 1 і нстанції про відсутність підстав для задоволення позовні вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2015 року по січень 2016 року з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно положень ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 4 контракту працівникові Університету ОСОБА_3 за виконання обовязків, передбачених цим контрактом, виплачується заробітна плата за рахунок коштів університету.

Позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата по листопад 2015 року. В звязку з тим, що позивач у грудні 2015 року та у січні 2016 року не виходив на роботу, що підтверджується табелями обліку робочого часу, не виконував свої посадові обовязки, заробітна плата за цей період йому не нараховувалась, а тому правильний висновок суду 1 інстанції, що ці позовні вимоги безпідставні, недоведені, через що відсутні підстави для їх задоволення.

Суд, постановляючи рішення та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ґрунтовно виходив з того, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані, не підтверджені належними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Таким чином, оскільки позивач не надав суду належних доказів в підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог щодо порушення його прав відповідачем, тому законних підстав для задоволення позовних вимог позивача не вбачається

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, 308, ч.2 ст.310, 313, ст.314, 315,317,319,324 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді Р.М. Піддубний

ОСОБА_2