Справа № 191/4594/16-ц
Провадження № 2/191/534/17
У Х В А Л А

іменем України

24 травня 2017 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Прижигалінської Т.В.

при секретарі - Каліневич Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району, треті особи : Державний нотаріус Другої Синельниківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 про визнання прав власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Від представника третьої особи до суду надійшло клопотання про залишення позову без розгляду згідно п. 2 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, оскільки в якості підтвердження повноважень ОСОБА_1 на подання позовної заяви від імені ОСОБА_2 додана копія довіреності, складена російською мовою та завірена нотаріусом Російської Федерації, не містить повноважень на представництво інтересів в суді, не переведена на українську мову, не містить апостиля, що передбачено ст.. 3 Конвенції 1961 року, а тому не може бути визнана та використана в якості документа, який підтверджує повноваження ОСОБА_3 на представництво інтересів ОСОБА_2 в суді.

Представник позивача проти заявленого клопотання заперечував, оскільки даною довіреністю він уповноважений від імені ОСОБА_2 здійснювати дії по прийняттю спадщини в інших компетентних органах та організаціях.

Згідно ст.. 42 ЦПК України повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами довіреністю фізичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання.

Згідно ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно ст.. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обовязковість якої надана Законом України від 10.01.2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються нотаріальні акти. Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; b) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

Згідно ст. 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на

її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що

підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.

Згідно ст. 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності

відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика,

що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між

двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Отже, під легалізацією розуміється формальна процедура, якою є проставлення передбаченого статтею 4 Конвенції апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений. Оскільки Російська Федерація є Договірною державою, яка приєднана до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, якими є нотаріальні акти, то довіреність, яка була посвідчена в нотаріальному порядку на території даної держави, не потребує проставлення апостилю. Крім того, даною довіреністю представник позивача був уповноважений від імені ОСОБА_2 представляти його інтереси з приводу прийняття спадщини та для здійснення цих дій уповноважений подавати заяви та інші документи, отримувати довідки та документи в зазначених органах, та інших компетентних органах та організаціях.

За таких обставин клопотання представника третьої особи задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 168 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання представника третьої особи про залишення позову без розгляду відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Т. В. Прижигалінська