Справа № 307/3239/16-ц
судді Апеляційного суду Закарпатської області Р.Ю. Кондора
у справі № 307/3239/16-ц (апеляційне провадження № 22-ц/777/1796/17)
19 вересня 2017 р. м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 19.09.2017 залишив без змін рішення Тячівського районного суду від 14.06.2017, яким відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на землю та солідарне відшкодування шкоди. Із таким рішенням колегії суддів не можу погодитись, оскільки вважаю його помилковим, як необґрунтованим і помилковим є й рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_1 предявив до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов про усунення перешкод у здійсненні права власності на землю та солідарне відшкодування шкоди, ключовою підставою для якого слугував саме факт заподіяння спільними діями відповідачів майнової та моральної шкоди позивачу, на якому ґрунтувалася вимога про відшкодування шкоди. Вимога про зобовязання не чинити перешкод у здійсненні права власності має запобіжний немайновий характер і в контексті справи не є основною.
За змістом ст. 68 Конституції України, ст.ст. 3, 12-14 ЦК України, особа повинна діяти в цивільних відносинах добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки, зобовязана поважати права інших осіб, дотримуватися моральних засад суспільства, при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Тобто, презюмується необхідність правомірної поведінки особи, на яку вправі очікувати інші.
Особа вправі вимагати повного відшкодування майнової шкоди, завданої їй винною, протиправною поведінкою іншої особи, пошкодженням майна, так само вправі вимагати відшкодування моральної шкоди; особи, спільними діями яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим; відсутність вини у шкоді доводить заподіювач, водночас розмір завданої шкоди доводиться позивачем (ст.ст. 11-16, 22, 23, 1166, 1167, 1190 ЦК України). Отже, тягар доказування відсутності своєї вини у шкоді лежить саме на заподіювачі (заподіювачах) шкоди, потерпілому ж належить довести факт заподіяння шкоди та її розмір. Відповідні факти і обставини є предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) в справі, що розглядалася.
Питання встановлення місця розташування пяти металевих стовпів, про які йдеться, стосовно межі між земельними ділянками сторін, є істотним, оскільки має значення для оцінки дій сторін у контексті наявності чи відсутності підстав для відповідних дій, для захисту права або відмови в такому з огляду на те, у межах чиєї саме ділянки були встановлені стовпи для огорожі. Під час розгляду справи в суді першої інстанції цей факт не був встановлений, як не було це встановлено і в апеляційному суді попри вжиті для цього заходи. У цьому розумінні обидві сторони, які розпорядилися своїми правами на власний розсуд, знаходяться в рівних умовах, доводи обох сторін щодо місця розташування стовпів по межі між ділянками (ОСОБА_1Ю.) або про розташування стовпів у межах ділянки відповідача ОСОБА_2 (ОСОБА_2, ОСОБА_3П.) ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Акт, на який посилається сторона відповідачів і який був взятий до уваги судом, не є належним і допустимим фаховим доказом щодо відповідних обставин, понад те, не ґрунтується на схемі, яка б фіксувала місце розташування стовпів, тож не має фактичного підґрунтя. Докази, якими оперували з відповідного приводу обидві сторони, у цьому сенсі є рівноцінними у своїй недопустимості та неналежності.
Утім, суд передусім першої інстанції зосередився саме на цих обставинах і по суті залишив поза увагою реальні підстави та предмет позову заподіяння шкоди та вимогу про її відшкодування, не давши їм ніякої оцінки. Тим часом, зважаючи на принципи змагальності цивільного процесу та рівності сторін у ньому, слід відзначити, що стосовно указаних підстав і предмету позову правова позиція позивача має перевагу перед позицією відповідачів. Так, факт вчинення дій відповідачами, правомірність яких оспорена позивачем, установлений і понад те визнаний відповідачами. Позивач подав виконаний за належною формою розрахунок майнової шкоди, який щодо основних елементів не був спростований.
Заслуговувало на відповідну оцінку й те, що відповідачі діяли не в очевидній ситуації порушення їх прав позивачем (якщо таке взагалі мало місце), наприклад не йшлося про встановлення стовпів для огорожі вочевидь у глибині земельної ділянки ОСОБА_2, про очевидне захоплення частини земельної ділянки тощо, коли міг би мати місце, наприклад, самозахист цивільних прав (ст. 19 ЦК України). Відповідачі самі визнали, що між сторонами виник спір у звязку з будівництвом позивачем будинку, порушенням ним, як вважають відповідачі, межі, а з матеріалів справи (зокрема, з фотографій) убачається та не заперечувалося, що лінія, по якій встановлювалися стовпи, в усякому разі знаходиться ближче до будинку позивача, аніж до будинку відповідача ОСОБА_2, хоча точна відстань від цієї лінії до будинків і не була встановлена. При цьому, правовстановлюючі документи позивача, якими зафіксовано проходження межі між земельними ділянками, є чинними, а відтак саме ця, а не будь-яка інша або узгоджувана в інший спосіб лінія проходження межі має правове значення.
У цій конкретній ситуації правильним для позивача ОСОБА_1 з метою дотримання правил добросусідства було б установлення огорожі у спірній частині межі за погодженням із відповідачем ОСОБА_2 (за можливості такого), що, водночас, не позбавляє його права влаштувати огорожу встановленим порядком і без такого погодження, яке за умови дотримання ДБН не є для нього необхідним. Проте, якщо у наведеній вище ситуації огорожа (її елементи) була встановлена, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вправі були виходячи лише з наявності конфлікту з позивачем ОСОБА_1 та із припущення про порушення встановленням огорожі цивільних (земельних) прав ОСОБА_2 на свій розсуд, не маючи на те законних підстав і права демонтувати елементи огорожі. Тобто, не вправі були очевидно і самоправно втручатися у право власності позивача, яке є непорушним і як таке підлягає захисту, а завдана такими діями шкода підлягає відшкодуванню (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 1166 ЦК України, інші норми законодавства). Вважаючи своє право порушеним, відповідачі не були позбавлені права і можливості діяти в законний спосіб для захисту і поновлення свого права, зокрема, шляхом ініціювання відповідного позову, його забезпечення тощо. Отже, дії відповідачів із демонтажу стовпів для огорожі були неправомірними, що слід було визнати доведеним, відсутності своєї вини у заподіянні шкоди позивачу відповідачі не довели.
Відтак, вимоги про відшкодування майнової і моральної шкоди підлягали задоволенню в межах доведеного. У цьому звязку слід було визнати, що заперечення відповідачів стосовно розміру відшкодування майнової шкоди були частково обґрунтовані, оскільки пять металевих стовпів після демонтажу залишилися на місці і підстав для стягнення їх вартості (600,00 грн) з відповідачів на користь позивача немає. Крім того, необґрунтованою була і вимога про стягнення на користь позивача суми оплати в розмірі 2500,00 грн, внесеної ОСОБА_4 у касу ТОВ «Ріалті-О», позаяк був виготовлений кошторис робіт по відновленню огорожі, а у прибутковому касовому ордері зазначена оплата за послуги з оцінки матеріальної шкоди, кошти сплачені не позивачем, а іншою особою і в справі немає даних, які б вказували на уповноваження цієї іншої особи діяти від імені позивача. Немає й доказів узгодження сторонами відповідних правовідносин умов складання кошторису, оплати відповідних послуг тощо. За таких обставин, у рахунок відшкодування майнової шкоди були підстави для стягнення лише 2144,00 грн, а розмір компенсації моральної шкоди належало радикально зменшити з урахуванням принципів справедливості та розумності такого відшкодування, а також дій сторін і обставин, за яких була завдана шкода.
За наведених вище умов, право ОСОБА_1 на отримання відшкодування завданої шкоди в межах доведеного та з урахуванням встановленого в справі не було забезпечене судом, який не врахував фактичних обставин, що склалися, та насправді не розвязав спору, апеляційний суд мав підстави для часткового задоволення апеляції ОСОБА_1
Суддя Р.Ю. Кондор