АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про вселення, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року позов ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про вселення, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Вселено ОСОБА_2, неповнолітнього ОСОБА_3, малолітнього ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_4

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1102,40 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу.

Позивач та його представник проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням збільшених позовних вимог просила вселити її та двох дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_5 перешкод в користуванні квартирою та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Посилається на те, що 03 серпня 2015 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2009 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності: ОСОБА_2 - 3/8 частини; малолітньому ОСОБА_3 - 1/4 частини та ОСОБА_1 - 3/8 частини.

Квартира складається з однієї кімнати площею 25,3 кв.м. Загальна площа квартири 62,9 кв.м.

В даний час у вказаній квартирі згідно довідки про склад сім'ї зареєстрована ОСОБА_2 та її діти. Позивач сплачує комунальні послуги за зазначену квартиру. Відповідач в квартирі не зареєстрований.

26 березня 2016 року відповідач скориставшись відсутністю в квартирі позивача та без її згоди змінив замки у вхідних дверях квартири, від яких у неї немає ключів, що створює для ОСОБА_2 непереборні перешкоди в користуванні належним їй жилим приміщенням.

Відповідач ігнорував неодноразові звернення ОСОБА_2 надати їй та дітям можливість користуватись вказаним жилим приміщенням.

Добровільно надати позивачу доступ до квартири, визначити з нею порядок користування квартирою відповідач відмовляється.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1294, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності: ОСОБА_2- 3/8 частини; малолітньому ОСОБА_3 - 1/4 частини та ОСОБА_1 - 3/8 частини.

Квартира складається з однієї кімнати площею 25,3 кв.м. Загальна площа квартири 62,9 кв.м.

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом встановлено, що 03 серпня 2015 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва розірвано шлюб між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1.

Згідно довідки про склад сім'ї від 01.04.2016 року в квартирі зареєстрована ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснила, що позивач з дітьми мешкала в спірній квартирі, відповідач в березні 2016 році скористався відсутністю позивача, змінив замки, не впускає позивача в квартиру.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що з 2009 року мешкав в спірній квартирі, в березні 2016 році батько змінив замки в квартирі та не впускає його та матір до квартири, відмовляється надати ключі.

Свідок ОСОБА_8 пояснила в суді першої інстанції, що позивач та відповідач мешкали в спірній квартирі, вона мешкає в спірній квартирі з відповідачем на протязі року.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 створює для ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належною їй частиною квартири, добровільно надати позивачу доступ до квартири, відповідач відмовляється.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 155 ЖК УРСР, власник квартири або її частини не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням.

За умовами ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради Української PCP від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях дітей (до 18-річного віку), незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2, її неповнолітні діти та колишній чоловік ОСОБА_1 мають однакові права володіння нерухомим майном, що передбачає як володіння, користування та розпорядження майном так і право проживати у житловому приміщенні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для вселення ОСОБА_2, неповнолітнього ОСОБА_3, малолітнього ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_2 та зобов'язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні вказаною квартирою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки про склад сім'ї від 01.04.2016 року в квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_2 та її діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1294, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності: ОСОБА_2 - 3/8 частини; малолітньому ОСОБА_3 - 1/4 частини та ОСОБА_1 - 3/8 частини.

Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

За умовами ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 подала позов на вселення дітей, проте не зазначила їх позивачами у справі.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не надала суду доказів того, що вона є власником квартири, колегія суддів оцінює критично, оскільки у ОСОБА_2 право власності на квартиру виникло на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 11.06.2009 року, укладеного відповідно до вимог чинного законодавства та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18.06.2009 року (а.с.11,92).

Пояснення відповідача в апеляційному суді про те, що на теперішній час він проживає у спірній квартирі разом з іншою жінкою, а тому місця позивачці та дітям у спірній квартирі немає, колегія суддів не приймає до уваги, як незаслуговуючі на увагу суду з точки зору закону, а підтверджують лише чинення відповідачем перешкод власникам у користуванні їх власністю, враховуючи ще й той факт, що іншого житла у позивача та дітей немає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді