РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/1832/17

провадження у справі № 2/0285/1189/17

05 жовтня 2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді………………..ОСОБА_1

за участю секретаря…………...ОСОБА_2

сторін:

представника відповідача……………Фрегера Г.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про стягнення аліментів на утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останньої на її користь аліменти на утримання її неповнолітнього онука - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошові сумі в розмірі 2 500 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття.

В обґрунтування позову зазначила, що з 2005 року, після фактичного припинення подружніх відносин між відповідачем та її сином і батьком хлопця ОСОБА_6, їх спільний неповнолітній син ОСОБА_7 повністю залишився на її утриманні та вихованні. Відповідачка, яка є матірю хлопчика іноді надає матеріальну допомогу, проте цих коштів недостатньо для повноцінного утримання та забезпечення хлопчика усім необхідним. Оскільки онук проживає разом з нею і вона самостійно забезпечує його усім матеріально необхідним, несе усі витрати повязані з утриманням, вихованням та розвитком хлопця, який з 2016 року навчається в Одеському професійному ліцеї морського транспорту та постійно потребує додаткових витрат на навчання, то саме вона має право на стягнення аліментів з матері хлопчика у вказаному розмірі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю, обґрунтовуючи тим, що позивач не є законним представником чи опікуном онука, матір чи батько хлопця не позбавлені батьківських прав відносно нього, досі перебувають у зареєстрованому шлюбі та вже наявне рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_6, який є сином позивачки, на користь відповідачки починаючи з 09.12.2005 року.

В письмовій заяві до суду позивач просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві.

Судом встановлено, що станом на день розгляду справи, відповідач ОСОБА_4 та син позивачки ОСОБА_6 з 13.11.1999 року перебувають в офіційному шлюбі, від якого мають спільного неповнолітнього сина: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1/а.с.14,15/.

Довідкою Демидівської ОСОБА_8 ступенів Березівського району Одеської області від 30.04.2017 року підтверджено факт того, що ОСОБА_5 навчався в даній установі з 01.09.2008 року/а.с. 16/, а з 01.09.2016 року вступив та навчається в Одеському професійному ліцеї морського транспорту на денній бюджетній формі навчання, що підтверджується довідкою від 07.02.2017 року, виданою вказаним навчальним закладом/а.с. 8/

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї неповнолітнього ОСОБА_5 та довідки про склад сім`ї виданої виконавчим комітетом Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області від 24.04.2017 року /а.с. 7,10/ судом встановлено, що хлопчик проживає разом з бабусею позивачкою по справі, за адресою с. Демидове, вул. Центральна, 34, остання забезпечує його всіма необхідними умовами для проживання, речами та продуктами харчування.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обовязок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.

Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після фактичного припинення подружніх відносин між відповідачем та її сином у 2005 році, їх спільний неповнолітній син повністю залишився на її утриманні, проте слід вказати, що відповідно до чинного законодавства України, звертатись з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини має право той з батьків з ким проживає дитина та на утриманні кого вона знаходиться. Аліменти в такому разі є власністю того з батьків, на імя кого вони виплачуються, а у разі смерті того з батьків з ким проживала дитина, опікун має право розпоряджатись аліментами.

Як встановлено з матеріалів справи, рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 09.12.2005 року, яке набрало законної сили від 20.12.2005 року, з ОСОБА_6, який є сином позивачки та батьком ОСОБА_7, на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання їх спільного неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

У справі відсутні будь-які документи чи докази того, що батьків ОСОБА_7, відповідно до підстав визначених ст. 164 СК України було позбавлено батьківських прав за неналежне виконання батьківських обовязків щодо їх сина, а також відсутні будь-які документи, які підтверджували б, що позивач є піклувальником свого онука.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 243 СК України піклування встановлюється у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування, а статтею 247 СК України визначено, що встановлення піклування не припиняє права дитини на отримання, окрім інших виплат, аліментів, призначених їй відповідно до законів України, а також права власності на ці виплати.

Окрім того ч. 2 ст. 179 СК України передбачено, що неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними. Жодних доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_5 стягуваних аліментів, відповідно до Рішення суду, не отримує, позивачем надано не було. Не знайшли також свого підтвердження доводи позивача на рахунок того, що відповідачкою не здійснюється матеріальне забезпечення хлопчика та неналежним чином виконуються материнські обовязки, оскільки факт окремого проживання разом з сином, ще не свідчить про порушення ОСОБА_4 своїх материнських обовязків відносно ОСОБА_5, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження ні в матеріалах справи, ні під час її розгляду в судовому засіданні, а відтак у задоволенні вимог щодо стягнення аліментів на користь позивачки для отримання її онука, слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 15, 57-60, 209, 212-215 ЦПК України, - суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на її користь, на утримання онука ОСОБА_5, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Л. Й. Савицька