Провадження №2/359/410/2017
Справа №359/7621/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

26 травня 2017 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Бориспільської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Наприкінці вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Крім позивача, в даній квартирі на даний час зареєстровані як за місцем проживання його колишня дружина ОСОБА_8 та її повнолітня дочка ОСОБА_2 ОСОБА_2 була вселена та зареєстрована у спірній квартирі у 2009 році як член сім'ї власника квартири, оскільки є рідною дочкою колишньої дружини позивача. Після порушення позивачем питання про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання в належній йому квартирі та в день звернення до суду з даним позовом, остання здійснила реєстрацію своєї малолітньої дитини ОСОБА_3, 2013 року народження, у вказаній квартирі. Тому дії відповідача свідчать про зловживання нею правом, оскільки реєстрацію малолітньої дитини за місцем своєї реєстрації вона здійснила з порушенням строків, встановлених ст.144 СК України та ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та вчинила їх виключно з метою не допустити в подальшому вирішення питання про визнання її такою, що втратила право на користування квартирою. Незважаючи на факт реєстрації у зазначеній квартирі, як самої ОСОБА_2 та її малолітньої дочки, фактично в квартирі вона не проживала, виїхала з неї, уклала шлюб та на сьогодні разом з своєю сім'єю (чоловіком та малолітньою дитиною) проживає у будинку по вул. Котляревського в м. Бориспіль. Після виселення ОСОБА_2 передала ключі від квартири ОСОБА_1 та з 2013 року взагалі в ній більше не проживала. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 вибула з даної квартири, вона не знялась до даного часу з реєстрації в ній. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 більше трьох років не проживає у спірній квартирі, має власне сімейне життя, будь-яких домовленостей про збереження за нею права на користування житлом між позивачем та відповідачем не було, за комунальні послуги не сплачує. У зв'язку з цим, ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 та її малолітню дочку ОСОБА_3, 2013 року народження, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 підтримав пред'явлений позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що дійсно ОСОБА_2 зареєстрована за адресою своєї матері та колишнього вітчима ОСОБА_1 в АДРЕСА_1. На даний час у вказаній квартирі зареєстрована та проживає її матір ОСОБА_8. Незважаючи на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області про визнання права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1, ОСОБА_8 вважає, що квартира придбана за час перебування у шлюбі та є спільним майном, а вона є власником її частки. Після одруження ОСОБА_2 разом з чоловіком почала проживати у матері чоловіка за адресою: АДРЕСА_3. Проте, внаслідок певних особистих підстав, ОСОБА_2 доводилось іноді проживати за місцем своєї реєстрації у матері, тобто за адресою: АДРЕСА_1. Таким чином представник відповідача стверджує, що спірна квартира є єдиним постійним місцем проживання відповідача та її малолітньої дитини. Проте, на даний час, відповідач разом з чоловіком та малолітньою дитиною тимчасово проживають за адресою: АДРЕСА_6. Однак, за вказаною адресою розташований об'єкт незавершеного будівництва, який належить тітці чоловіка. У зв'язку з тим, що будинок є недобудованим здійснити реєстрацію місця проживання у ньому є неможливим, а тому невідомо, на який термін відповідачу з чоловіком буде дозволено там проживати. Крім того, малолітня дочка ОСОБА_3 була зареєстрована з 27 вересня 2016 року у спірній квартирі. З того часу дитина інколи проживає у своєї бабусі. Таким чином, позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 не проживає протягом строку, встановленого ст.405 ЦК України, після того як було здійснено державну реєстрацію її місця проживання. Тому представник відповідача просив суд залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1

Представник служби у справах дітей Бориспільської міської ради Павленко Л.В. у судове засідання не з'явилася. Проте, надала до суду заяву, в якій зазначила, що просить проводити розгляд справи за її відсутності та при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 24 липня 2009 року (а.с.5-6), копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 серпня 2009 року (а.с.8), а також рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року, яким вказана квартира визнана особистою приватною власністю ОСОБА_1 (а.с.9-12).

З довідки від 09 вересня 2009 року №2141, виданої КП «ЖЕК-1», вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання власника квартири - ОСОБА_1, а також колишньої дружини - ОСОБА_8 та її дочки ОСОБА_2 (а.с.13).

Таким чином ОСОБА_2 набула право на користування вказаною квартирою як член сім'ї власника, оскільки є дочкою колишньої дружини позивача.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі №6-57цс11 від 16 січня 2012 року, виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У відповідності до положення ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, з акту обстеження від 17 серпня 2016 року, складеного директором КП «ЖЕК-1» вбачається, що на час перевірки ОСОБА_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, в квартирі не було. Зі слів свідків ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 2013 року (а.с.14).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що дійсно адресою місця реєстрації її дочки ОСОБА_2 є АДРЕСА_1. На даний час дочка за вказаною адресою не проживає, оскільки проживає разом з своїм чоловіком та малолітньою дочкою за адресою: АДРЕСА_6. За місцем своєї реєстрації дочка мала наміри проживати, але ОСОБА_1 створював проти цього всілякі перешкод, а тому вона змушена була залишити дану квартиру.

Проте, судом критично сприймаються покази свідка та пояснення представника відповідача, надані у судовому засіданні, з приводу того, що ОСОБА_1 створює перешкоди для проживання в спірній квартирі, оскільки а ні відповідач, а ні її представник не надали суду будь-яких доказів цього. Будь-яких спроб вселитись до спірної квартири відповідач не здійснювала, до суду із відповідними заявами про вселення її до спірної квартири чи усунення їй перешкод в користуванні нею не зверталась.

Крім того, як ствердив сам представник відповідача у письмових запереченнях проти позову, ОСОБА_2 з своїм чоловіком ОСОБА_11 та їхньою спільною малолітньою дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, тимчасово проживають за адресою: АДРЕСА_6.

Таким чином, ОСОБА_2 за власним бажанням, без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад один рік, будь-яких спроб для вселення до вказаного житлового приміщення не робила, спірним житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, зокрема не сплачує житлово-комунальні послуги.

Тому, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 втратила право на користування спірним житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що у відповідності до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно з п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02 березня 2016 року, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

27 вересня 2016 року ОСОБА_2 здійснила реєстрацію місця проживання своєї малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, за місцем своєї реєстрації, тобто за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою реєстраційної служби Бориспільської міської ради Київської області від 12 жовтня 2016 року (а.с.37).

Водночас згідно акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 від 24 лютого 2017 року, складеного комісією із служби у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради, ОСОБА_2 разом з своєю малолітньою дочкою ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає, дитячі речі та іграшки відсутні (а.с.58).

Оскільки, право малолітньої дитини на проживання у спірній квартирі є похідним від права ОСОБА_2 Тому, суд приходить до висновку, що малолітня ОСОБА_3 також втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1.

За містом ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

До вказаного висновку, суд приходить також враховуючи те, що права малолітньої дитини не будуть порушені, з огляду на те, що на даний час малолітня ОСОБА_3 проживає разом з своєю матір'ю за адресою: АДРЕСА_6.

Крім цього, згідно з вимогами п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02 березня 2016 року, місце проживання малолітньої ОСОБА_3 може бути зареєстроване за місцем проживання її батька ОСОБА_11

Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

З квитанції №30 від 29 вересня 2016 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову до суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 551 гривень 21 копійок. Пред'явлений ним позов задоволений. З огляду на це, з ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 551 гривень 21 копійок.

На підставі викладеного та керуючись ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.150 ЖК України, ч.4 ст.29, ч.2 ст.405 ЦК України, п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02 березня 2016 року, ст.ст.8, 10, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218, ч.1 ст.360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 та її малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, І.н.НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 сплачений ним при подачі позову судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп.

Рішення суду може бути оскаржене через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення на протязі десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський