Справа № 147/416/17 Провадження № 22-ц/772/2522/2017Головуючий в суді першої інстанції Патраманський І. О.
Категорія 48Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Зайцева А.Ю.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом адвоката Конякіна Михайла Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення дитини,-

встановила:

10 травня 2017 року до Тростянецького районного суду Вінницької області звернувся з позовом адвокат Конякін Михайло Сергійович в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення дитини.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 12.12.2016 року між ОСОБА_2 та відповідачем було розірвано шлюб. При розлученні ними було досягнуто згоди щодо проживання дитини, та визначено, що їх син ОСОБА_5 буде проживати з матір'ю. 13.02.2017 року відповідач обманним шляхом, без згоди на те матері, взявши сина на прогулянку, не повернув його до місця постійного проживання і самостійно змінив місце проживання дитини. Вважає, що таким чином відповідач намагається ухилитися від сплати аліментів та заборгованості по ним, просив постановити рішення про відібрання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відповідача та поверненути його за попереднім місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1, де син проживатиме разом з матір'ю ОСОБА_2

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області матеріали цивільної справи за позовом адвоката Конякіна Михайла Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення дитини було передано на розгляд до Ладижинського міського суду Вінницької області

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 серпня 2017 року в задоволенні позову адвоката Конякіна Михайла Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення дитини - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій послалась на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки прийняте з грубим порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначила, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що ОСОБА_4 самовільно змінив місце проживання дитини, чим намагався ухилитись від сплати заборгованості по аліментам та сплати самих аліментів; не надав оцінку висновку служби у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації від 10 квітня 2017 року, яким визнано доцільність проживання дитини разом із матір'ю.

В зв'язку з тим, що відповідач самочинно, без її згоди змінив місце проживання їхнього сина, тому в силу ст. 162 СК України, суд повинен був негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернути її за попереднім місцем проживання.

Просить суд скасувати рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 серпня 2017 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 серпня 2017 року вказаним вимогам закону відповідає з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, згідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 17 січня 2011року, виданого Виконкомом Гордіївської сільської ради Тростянецького районну Вінницької області, видно, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що зроблено актовий запис за № 01. Батьками записано: ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_2 (матір).

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрований 12 лютого 2010 року відділом РАЦС Ладижинського МУЮ Вінницької області, актовий запис №16, розірвано.

Із звукозапису судового засідання слідує, що сторони разом із сином, під час перебування у шлюбі, на протязі семи років, проживали за місцем проживання ОСОБА_4 у його власному будинку, а саме за адресою: АДРЕСА_2.

Тобто, вказаний факт свідчить про те, що ОСОБА_5 також проживав за вказаною адресою, яка являлась його постійним місцем проживання.

Із вимог Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та Закону України «Про охорону дитинства», видно, що дитинство перебуває в Україні під особливою охороною.

У п. 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 01 липня 2017 року зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Сімейного Кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач немає власного житла, має негативний досвід щодо утримання дітей, оскільки вихованням доньки від першого шлюбу ОСОБА_2 не займалась, фінансово не забезпечувала її, дитина знаходилась на утриманні тітки, постійно хворіла, внаслідок чого померла.

Крім того, позивач являється психічно хворою, систематично проходить лікування в психіатричній лікарні ім. Ющенко, що підтверджується довідкою КЗ «ВОПЛ ім. акад. О.І. Ющенка» №22-3981 від 22 вересня 2016 року.

Частиною 1 ст. 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Зі змісту зазначеної норми убачається, що відібрання дитини у одного із батьків іншим та повернення її за попереднім місцем проживання можливе лише у випадках, коли місце проживання дитини визначене на підставі закону або рішення суду. У іншому випадку той із батьків, який вважає свої права порушеними, вправі звернутися до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з ним.

В матеріалах справи наявні докази, які підтверджують звернення ОСОБА_4 до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів вважає, що порушуючи питання про відібрання дитини у відповідача, ОСОБА_7 не надала суду доказів, які б підтверджували, що місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначено саме з нею.

Доводи ОСОБА_2 про те, що рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2016 року у цивільній справі про розірвання між сторонами шлюбу, було визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 з матір'ю, не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають дійсності, в зв'язку з тим, що така інформація у рішенні суду відсутня.

Також, безпідставним являється посилання позивача на висновок служби у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації від 10 квітня 2017 року, яким визнано доцільність проживання дитини разом із матір'ю, оскільки вказаний висновок не стосується даної справи.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи, надавши належну оцінку доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 21 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ Рибчинський В.П.

Судді /підпис/ Голота Л.О.

/підпис/ Зайцев А.Ю.

Згідно з оригіналом.

Суддя Рибчинський В.П.