233 № 233/5720/17
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
21 грудня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Франчук А.О., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з матір'ю, без згоди та супроводу батька,
Звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 просить надати дозвіл дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з нею без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, на строк тринадцять років, а саме з 01 серпня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_4, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну своєї дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач послалась на те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Від спільного проживання вони мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Вона має на меті організувати для своєї дочки відпочинок в інших країнах світу з метою розширення її світогляду, спрямувати дочку на розвиток її історичних і культурних цінностей інших народів, підготувати дочку до свідомого життя у суспільстві. Однак, через напружені стосунки із батьком її дочки - відповідачем ОСОБА_2, останній відмовляється надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дочки за кордон разом з нею. Вважає, що такі дії відповідача суперечать інтересам їх дитини, у зв'язку з чим, вважає, що вона має право на отримання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України зі своєю дочкою, без супроводу батька.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю з тих же підстав, пояснивши, що на теперішній час відповідач відбуває кримінальне покарання на тимчасово окупованій території України у м. Горлівка Донецької області, а тому не має можливості надати нотаріальний дозвіл на виїзд дитини за кордон. Вона з дитиною планує відвідувати Республіку Білорусь, де в неї мешкають родичі. Крім того, за станом здоров'я її дитина потребує лікування, яке може бути їй надано у Республіці Білорусь. Просила позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення публікації на офіційному сайті суду, у судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд на підставі ч.1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у ній доказів (ухвалює заочне рішення).
Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків.
Судом встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).
За змістом ч.1 ст.3, ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року № 789-ХП), та ч.7 і ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У ст. 141 СК України визначені рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За змістом ст. 157 цього Кодексу, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Частинами другою, третьою статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок виїзду за кордон громадян України визначений постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила).
Відповідні Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в супроводі або і супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку.
Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводу одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.
Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається, в тому числі, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку без згоди та супроводу другого з батьків.
Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється.
Позивач у позові зазначає, що дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд їй необхідний для організації відпочинку дочки в інших країнах світу з метою розширення її світогляду, підготовки до самостійного життя. В судовому засіданні позивач додала, що має намір відвідувати Республіку Білорусь, де в неї мешкають родичі, а також де дитині може бути надано медичне лікування.
На пропозицію суду підготувати уточнення позовних вимог із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку часу перебування у цій державі позивач відмовилась, наполягала на задоволенні позовних вимог у первинній редакції.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте, у судовому засіданні позивачем не надані докази на підтвердження мети поїздки, країни перебування та терміну перебування дитини за кордоном.
Надання судом дозволу на тимчасові багаторазові виїзди дитини за кордон без згоди одного з батьків - суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, змісту ст.ст.141,157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків відносно виховання дитини, а також Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 263-265, 282 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, до ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з матір'ю, без згоди та супроводу батька відмовити в повному обсязі.
Встановити строк для складання повного судового рішення - 28 грудня 2017 року, відклавши до цього строку складання повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: О.В. Каліуш