Провадження № 22-ц/780/2019/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 31.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору застави транспортного засобу недійсними,

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 15 січня 2008 року між ним та ВАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір № 77.1/АА-00351.07.2, за умовами якого банк відкрив йому відновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів на загальну суму 49 815,51 дол. США терміном по 15 січня 2015 року зі сплатою 9 % річних за користування кредитом та 0,2 % за обслуговування кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 77.1/АА-00351.07.2-3, згідно якого позивач передав в заставу банку належний йому на праві власності автомобіль «Nissan Pathfinder», д.н.з. НОМЕР_1.

Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору було порушено вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема в договорі встановлено протиправні умови сплати процентів за користування кредитом, страхування предмета застави, обмеження права позичальника отримувати інші кредити, припинення дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 18, 19 цього Закону умови договору є несправедливими та такими, що створюють істотний дисбаланс договірних прав й обов'язків на шкоду споживачу за результатом нечесної підприємницької діяльності банку.

У зв'язку з цим та після уточнення позовних вимог просив суд визнати недійсним кредитний договір, а також договір застави транспортного засобу з підстав того, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 77.1/АА-00351.07.2, укладений 15 січня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 Визнано недійсним договір застави транспортного засобу № 77.1/АА-00351.07.2-3, укладений 15 січня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 15 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір № 77.1/АА-00351.07.2, за умовами якого банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів на загальну суму 49 815,51 дол. США терміном по 15 січня 2015 року зі сплатою 9 % річних за користування кредитом та 0,2 % за обслуговування кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 січня 2008 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 77.1/АА-00351.07.2-3, згідно якого позивач передав в заставу банку належний йому на праві власності автомобіль «Nissan Pathfinder», д.н.з. НОМЕР_1.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що укладений кредитний договір ставить позивача як споживача кредитної послуги в тяжке й несправедливе становище в договірних зобов'язаннях з відповідачем, умови цього договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов неправильного висновку про задоволення позову, заявлені вимоги про визнання кредитного договору та договору застави транспортного засобу недійсними є такими, що не можуть ґрунтуватися на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому суд не звернув уваги на те, що укладений між сторонами кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, а також з ним була проведена переддоговірна робота щодо повідомлення про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку і застережень до договору він не висловлював; у п. 7.9. кредитного договору міститься положення, що позичальник до укладення договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту та вартості супутніх послуг за кредитним договором; позивач висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору деякий час виконував його умови та звертався до банку з пропозицією про реструктуризацією кредиту, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не надав належну оцінку наявним у справі доказам, не врахував, що відповідними рішеннями суддів про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором, було встановлено факт укладення кредитного договору, правомірність відкриття кредитної лінії в іноземній валюті, отримання грошових коштів позичальником та наявність невиконаного зобов'язання перед банком.

Крім того, укладаючи кредитний договір, позивач повинен був з'ясувати, на яких умовах договір укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому, і тим більше після того як кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості, не мають безпідставно змінюватись на вимогу однієї зі сторін.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору застави транспортного засобу недійсними.

Водночас колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування до вимог позивача строку позовної давності, про що наполягав банк у своїх запереченнях та в апеляційній скарзі, адже відмовляти в задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення»).

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

М.В. Мережко