АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 2-5630/11 Головуючий суддя І інстанції Ференчук О. В.
Провадження № 22-ц/790/5276/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Заяви про перегляд заочного рішення
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Піддубного Р.М., Колтунової А.І.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, СУ УМВС України в Черкаській області, ОСОБА_4, третя особа ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання правочину удаваним, застосування наслідків удаваного правочину та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03.02.2010 року між ним та ОСОБА_2 фактично був укладений договір купівлі-продажу автомобіля марки INFINITI QX56, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, для приховання якого ОСОБА_2 на ім*я ОСОБА_3 була видана довіреність на право керування та сторонами підписано попередній договір.

Позивач просив визнати єдиним удаваним правочином попередній договір від 03.02.2010 року, уладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з приводу продажу в майбутньому атвомобіля марки INFINITI QX56, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та видачу ОСОБА_2 ОСОБА_3 03.02.2010 року довіреності на право керування автомобілем марки INFINITI QX56, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, застосувати до правовідносин з приводу володіння, користування та розпорядження автомобілем INFINITI QX56, 2007 року випуску, чорний, № дв. НОМЕР_2, № куз. НОМЕР_3, ДНЗ НОМЕР_1, які виникли 03.02.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правила про договір купівлі-продажу, визнати за ОСОБА_3 право власності на спірний автомобіль, усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_3 на праві власності рухомим майном, а саме: автомобілем INFINITI QX56, 2007 року випуску, чорний, № дв. НОМЕР_2, № куз. НОМЕР_3, ДНЗ НОМЕР_1 шляхом заборони його вилучення згідно постанови СУ УМВСУ в Черкаській області від 18.02.2010 року.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано єдиним удаваним правочином попередній договір від 03.02.2010 року, уладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з приводу продажу в майбутньому атвомобіля марки INFINITI QX56, 2007 року випуску, номер двигуна НОМЕР_2, № кузова (шасі) НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, та видачу ОСОБА_2 ОСОБА_3 03.02.2010 року довіреності на право керування автомобілем марки INFINITI QX56, 2007 року випуску, номер двигуна НОМЕР_2, № кузова (шасі) НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1. Застосовано до правовідносин з приводу володіння, користування та розпорядження автомобілем марки INFINITI QX56, 2007 року випуску, номер двигуна НОМЕР_2, № кузова (шасі) НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, які виникли 03.02.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правила про договір купівлі-продажу. Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль INFINITI QX56, 2007 року випуску, номер двигуна НОМЕР_2, № кузова (шасі) НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.07.2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаного заочного рішення суду першої інстанції та про ухвалення нового рішення, яким просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу спірного автомобіля, сторони визначили ціну автомобіля в розмірі 496000 грн., що еквівалентно 62 000 доларів США, проте доказів того, що позивач виконав свій обов'язок і сплатив за вказаний автомобіль визначену сторонами суму не має, позивач не надав доказів виконання обов'язку, за попереднім договором, чи будь-яким іншим чином сплати вказаної суми за спірний автомобіль. Також суд не звернув уваги, що автомобіль перебував і перебуває в заставі у якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором, а тому відповідно до вимог ЦК, ЗУ «Про заставу» та ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не можливо визнати за позивачем право власності.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є зареєстрованим власником автомобіля INFINITI QX56 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який є предметом цього спору.

Спірний автомобіль є предметом застави на забезпечення виконання кредитного договору № 150п-2008 від 23.09.2008 року укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Брокбізнесбанк».

Згідно договору поруки № Дп 1-150п-2008 від 03 лютого 2010 року ОСОБА_2 є поручителем за виконання зобов*язань за кредитним договором № 150п-2008 від 23.09.2008 року.

03 лютого 2010 року ОСОБА_2 була підписана довіреність, якою ОСОБА_3 було надано право керування спірним автомобілем для виконання представницьких функцій.

Крім того, 03 лютого 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений попередній договір, за умовами якого сторони зобов*язались в майбутньому до 20.09.2013 року укласти договір купівлі-продажу спірного автомобіля за ціною 496000 грн. Повний розрахунок сторони вирішили провести в момент підписання основного договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 03 лютого 2010 року сторонами фактично був укладений та виконаний договір купівлі-продажу автомобіля, однак такий правочин був прихований за попереднім договором та довіреністю від 03.02.2010 року .

Колегія суддів вважає, що такого висновку суд першої інстанції дійшов при неповному з*ясуванні обставин справи, з порушеням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

При укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі.

Між тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що внутрішня воля ОСОБА_2 при укладенні попереднього договору 03 лютого 2010 року була спрямована на настання інших правових наслідків, ніж ті, що визначені умовами цього правочину.

ОСОБА_2 наполягає, що між сторонами 03 лютого 2010 року був укладений саме попередній договір про намір в майбутньому укласти договір купівлі-продажу належного їй автомобіля за ціною 496000 грн., що є еквівалентом 62000 доларів США.

На підтвердження заявлених вимог позивач ОСОБА_3 надав в матеріали справи ксерокопії квитанцій, згідно яких він вносив грошові кошти на оплату кредитних зобов*язань сина ОСОБА_2 - ОСОБА_5

Водночас, той факт, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існувала домовленість щодо такого способу оплати вартості автомобіля - належними та допустимими доказами не підтверджено.

Згідно зазначених квитанцій, ОСОБА_3 на оплату кредитних зобов*язань ОСОБА_5 перед ПАТ «Брокбізнесбанк» було внесено загалом 203349,93 грн.

Крім того, згідно умов попереднього договору, для підготовки документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 96000 грн.

Між тим, за умовами попереднього договору ціна автомобіля була визначена в розмірі 496000 грн.

Той факт, що спірний автомобіль перебував у володінні ОСОБА_3 на підставі довіреності від 03 лютого 2010 року, якою йому було надано право керування автомобілем для виконання представницьких функцій, не свідчить про те, що 03 лютого 2010 року ОСОБА_2 передала позивачу право власності на цей автомобіль в цілому.

Ті обставини, що спірний автомобіль є предметом застави, знаходився під арештом в межах кримінальної справи, постановою слідчого був визнаний майном, що здобуте злочинним шляхом, що унеможливило перереєстрацію права власності, - висновків колегії суддів не спростовують.

Суд першої інстанції вдався до оцінки обґрунтованості і правомірності процесуальних документів та дій слідчого у кримінальній справі за звинуваченням ОСОБА_6, чим порушив норми процесуального права.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п.п. 2, 3, ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 309, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, СУ УМВС України в Черкаській області, ОСОБА_4, третя особа ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання правочину удаваним, застосування наслідків удаваного правочину та визнання права власності.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2011 року.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - Р.М. Піддубний

А.І. Колтунова