Справа № 523/1592/17
Провадження №2/523/2216/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р.

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

при секретарі Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позов в якому просить визнати недійсними кредитний договір № 1501/0808/88-168 від 18.08.2008р., укладений між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», на даний час ПАТ «Омега Банк», договори поруки №1501/0808/88-168-Р-1 від 18.08.2008р., № 1501/0808/88-168-Р-2 від 18.08.2008р. та іпотечний договір №1501/0808/88-168-Z-1 від 18.08.2008р., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на його думку ВАТ «Сведбанк» (далі за текстом Банк) укладаючи з ним договір кредитування ввів його в оману, використовуючи нечесну підприємницьку діяльність, зокрема в частині істотних умов договору: ціни абсолютного значення подорожчання кредиту та реальної відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги кредиту. На думку позивача ОСОБА_4 навмисно не виконав переддоговірну роботу в порядку ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач зазначає, що кредитний договір не містить таких істотних умов, як графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом та інформації про сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. В порушення постанови НБУ №168 Банк його не попередив про валютні ризики під час виконання зобовязання, не надав інформацію щодо методики, яка використовується ОСОБА_4 для визначення валютного курсу. В порушення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк при укладанні кредитного договору не надав йому в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту. Крім того, позивач вказує, що в порушення п. 8 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_4 було встановлено позивачу додаткову плату, повязану з достроковим поверненням споживчого кредиту, що на думку позивача, є нікчемною умовою. Посилаючись на зазначені обставини, та на ч.ч.1,3 ст.203, ч.1 ст. 215, ч.1 ст.230 ЦК України позивач просить визнати вказаний вище кредитний договір недійсним. Інші договори (поруки, іпотеки) позивач просить визнати недійсними, як похідні від кредитного договору. В обґрунтування пропуску строку позовної давності, позивач зазначив, що він його пропустив з поважних причин, так як дізнався про порушення своїх права у грудні 2016р., після отримання юридичної консультації в ТОВ «Юридична компанія «Акорд».

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 предявлений позов підтримала, просить задовольнити.

Представник ПАТ «Дельта Банк» позовні вимоги не визнала посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

ПАТ «Омега Банк» не забезпечило участі свого представника у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином.

Не зявилися судове засідання без поважних на те причин і треті особи без самостійних вимог.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №1501/0808/88-168 від 18.08.2008р. про надання споживчого кредиту ВАТ «Сведбанк», яке згодом змінило назву на ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОмегаБанк», надало ОСОБА_1 кредит у вигляді грошових коштів у розмірі 30600,00 доларів США, строком користування до 17 серпня 2018р. зі сплатою процентної ставки 12,5% річних за весь строк фактичного користування кредиту (п.1.1. договору). ОСОБА_1, як позичальник, зобовязався повернути зазначену суму грошей та сплатити зазначені вище відсотки за його користування, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок №2203.6.2227337.01, щомісячно, через Банк згідно Додатку№1.

15.04.2009р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений Договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №1501/0808/88-168 від 18.08.2008р., в частині строкової заборгованості по кредиту, який було визначено у розмірі 28 294,00 доларів США, та простроченої заборгованості за кредитом договору в розмірі 255,09 доларів США. Пунктом 3.1.1. було визначено, що починаючи з 10 червня 2009р. Позивальник здійснює погашення та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.2. Договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (Ануїтетні платежі) у сумі 429,19 доларів США у чітко встановлений термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

21.05.2009р. між ОСОБА_4 та Позичальником було укладено Договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору №1501/0808/88-168 від 18.08.2008р.

29.09.2009р. між ОСОБА_4 та Позичальником було укладено Договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору №1501/0808/88-168 від 18.08.2008р.

Факт укладання вказаного кредитного договору та отримання кредитних грошових коштів в іноземній валюті (долар США) представником позивача не оспорювався у судовому засіданні.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобовязався проводити сплату по повернення отриманих кредитів та відсотків.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти та комісію.

За договором поруки №1501/0808/88-168-Р-1 від 18.08.2008р. ОСОБА_3 як поручитель, прийняв на себе зобовязання відповідати перед позивачем по справі за належне виконання прийнятих на себе зобовязань ОСОБА_1 по кредитному договору №1501/0808/88-168 від 18.08.2008р. в повному обсязі. Зазначеним договором була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України.

Аналогічний договір поруки за №1501/0808/88-168-Р-2 від 18.08.2008р. був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Крім того, в забезпечення вказаного кредитного зобовязання між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, який був посвідчений в нотаріальному порядку, за яким ОСОБА_1 в рахунок належного виконання кредитного зобовязання передав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Згідно виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012р. та виписки із додатку до акту приймання передачі, право вимоги по зазначеним вище договорам кредиту, поруки, іпотеки перейшло від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк».

Цивільним кодексом України термін «обман» визначений у ст. 230, яка регламентує, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як розяснено у п. 20 Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р., правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Закон України «Про захист прав споживачів» гарантує споживачам кредитних послуг ряд гарантій. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Істотна зміна курсу валюти підпадає під визначення поняття "істотний недолік", що в свою чергу впливає на вартість (ціну) кредиту.

Істотний недолік, згідно п. 12 ст. 1 Закону, - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Згідно п. д) ч. 2 ст. 11 Закону, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Той самий обов'язок банку повідомити споживача про сукупну вартість кредиту зазначений і у п. в) ч. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 р.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції (п.6 ч.1).

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Частина 3 вказаної статті встановлює, що продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов'язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції. Написи щодо ціни реалізації продукції мають бути чіткими і простими для розуміння. Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції.

Ціна є одним із визначальних критеріїв для здійснення споживачем свідомого вибору. Ціна товару (послуги) та термін дії Договору є істотними умовами будь-якого договору, а тому мають погоджуватися сторонами. їх зміна в односторонньому порядку є недопустимою.

Судом встановлено, що до укладання кредитного договору ОСОБА_1 заповнював заяву-анкету на отримання кредиту, в якій він просив видати йому кредит в розмірі 35000,00 дол. США строком користування на 120 місяців, під 12,5 % річних, з щомісячним погашенням суми кредиту. Крім того, з представленого ОСОБА_4 бюлетеня продукту «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості», заповнений та підписаний ОСОБА_1 11.08.2008р., тобто до укладення кредитного договору, убачається, що ОСОБА_4 було надано ОСОБА_1 повну інформацію про умови кредитування, суму кредиту, строк на який кредит може бути одержаний, мету його отримання, форми та види його забезпечення, інформацію з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, а так саме про отримання кредиту в іноземній валюті, де позичальник приймає на себе валютні ризики, тощо, тобто ОСОБА_4 в повному обсязі було виконано вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак, посилання позивача у позовній заяві на його неповідомлення з боку ОСОБА_4 в письмовій формі, про зазначені вище умови кредитування є хибними та не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу і спростовуються наданим графіком платежів посилання позивача на відсутність такого графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, тощо.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обовязок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу предявлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Отже, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності слід дійти висновку, що ОСОБА_1 не довив, не підтвердив належними та допустимими доказами істотність значення обставин, щодо яких його було введено в оману, а так саме і факт обману при укладанні кредитного договору. Такі посилання у позові на обман ОСОБА_1 ґрунтуються на припущеннях, що не може бути прийнято судом, як доведений факт.

Щодо посилання позивача в позовній заяві на незаконність окремих пунктів кредитного договору зокрема п.п.3.11, 3.12., то такі посилання не заслуговують на увагу, та судом відхиляються з підстав їх недоведеності. Крім того, позивачем не заявлялися вимоги з приводу визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору. В той же час, слід зазначити, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому (ст.217 ЦК України).

Згідно п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно з п. 22 ст.1 Закону, споживач - фізична особа. Яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

В ч.1 ст. 11 Закону зазначається, що Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-ра/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Як зазначалося вище, ОСОБА_4 до укладення кредитного договору в письмовій формі в повному обсязі було надано ОСОБА_1 інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак, судом не встановлені будь-які обставини, які мають правові наслідки визнання кредитного, іпотечного договорів, а так саме і договорів поруки - недійсними.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності в частині заявлених вимог про визнання недійсними договорів з наступних підстав.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача під час укладання оспорюваних договорів, позовна давність за вимогами про визнання договорів недійсним повинен обчислюватися з дня укладання оспорюваних договорів, а не з часу надання юридичною компанією правої оцінки, нібито порушених прав ОСОБА_1 з боку ОСОБА_4 у грудні 2016р.

У виниклих між сторонами правовідносинах строк позовної давності складає три роки.

Як зазначено вище договори кредиту, поруки та іпотеки були укладені між сторонами 18.08.2008р. З позовними вимогами ОСОБА_1 звернувся до суду 01.02.2017р., про що свідчить відмітка на позовній заяві. Тобто, позивач звернувся до суду з пропуском визначеного законом трирічного строку.

Таким чином, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини вказують на пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності, що вказує на обґрунтованість заяви представника ОСОБА_4 про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, а як наслідок на підставу для відмови в задоволенні предявлених позовних вимог. Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в звязку з відсутністю порушеного субєктивного права, а не пропуску позовної давності.

Посилання представника позивача на те що строк позовної давності слід відраховувати від дати звернення ОСОБА_1 за правовою консультацією, судом відхиляються, так як така позиція не узгоджується та суперечать вимогам ст.253 ЦК України.

Керуючись ст.ст.10,11,57,64,88,209,212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня його проголошення.

Суддя