СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр.№2/759/1807/17
30 травня 2017 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді - Войтенко Ю.В.,
за участю секретаря - Самчик І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування АДРЕСА_1. Свої вимоги позивач мотивує тим, що ОСОБА_3 є його донькою. 18.04.1995 року позивач отримав двокімнатну квартиру. Дана квартира до теперішнього часу не приватизована. У 2000 році відповідач почала вести аморальний спосіб життя, дома майже не проживала, та переїхала проживати до свого хлопця в Київську область Васильківського району. У 2002 році позивач дізнався, що його донька народила сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона продовжувала зловживати спиртними напоями і її цивільний чоловік вигнав зі своєї квартири. У 2006 році відповідач стала проживати з іншим чоловіком, зареєструвала з ним шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 народила від шлюбу другого сина - ОСОБА_5. Першого сина відповідач залишила у сім'ї першого чоловіка. Оскільки вона залишила сина у свого чоловіка, а сама зникла, то її другий син ОСОБА_5 залишився проживати у батька. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Його цивільна дружина ОСОБА_7 оформила онука позивача до Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей м. Узин. Вихованням своїх дітей відповідач не займалася, проживала за різними адресами і де вона зараз знаходиться позивачу не відомо. Під час своєї відсутності, відповідач не попередила позивача, зареєструвала своїх синів за адресою позивача. За свою відсутність на протязі 16 років, відповідач за квартиру та комунальні послуги не сплачувала. Весь тягар матеріальних витрат поклала на позивача, у зв'язку з чим звернувся до суду (а.с. 2).
У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, пояснивши, що позовні вимоги обумовлені необхідністю зменшення розміру сплати комунальних платежів і отримання державної допомоги на їх сплату.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином, в тому числі шляхом публікації оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №77 від 25 квітня 2017 року, про причини неявки суду не повідомила, заперечень, пояснень щодо позову не надала, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило (а.с.19, 28).
Представник третьої особи Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду надійшло клопотання про слухання справи без їх участі та рішення постановити відповідно до чинного законодавства (а.с. 21).
Свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою позивача з 1993 року, зазначила про те, що знає позивача з 1993 року, товаришує із ним, проте ніколи не бачила, щоб в його квартирі проживала його донька. ОСОБА_3 вона в будинку ніколи не бачила в квартирі вона не проживає і не проживала.
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.39).
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до довідки № 02/08/2-5168 від 02.11.2016 р. у АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (а.с. 4).
09.12.2015 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва було позбавлено батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_10 (а.с.5).
Відповідно до Актів від 06.10.2016 р., 28.10.2015 р., 06.11.2015 р., 04.11.2016 р., 26.05.2017 р. у АДРЕСА_3 ОСОБА_11 не знаходилась, за вказаною адресою не проживаю (а.с. 6, 7, 8, 9).
За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року (ст. 11), з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права.
Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 більше не проживає в даній квартирі. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідач не несе.
Невід'ємною умовою застосування норм ст. 405 ЦК України є відсутність особи без поважних причин понад один рік.
Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст.10, 30, 60, 61, 88, 179, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_4.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору в розмірі 551,20 грн.
На це заочне рішення відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії може бути подана заява до Святошинського районного суду м. Києва про перегляд цього заочного рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Войтенко