АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1142/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді П'єнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар Медведчук Н.Д.,

за участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування позову зазначалось, що у грудні 2008 року до неї звернулася ОСОБА_4 з проханням позичити їй гроші. Оскільки коштів на позику ОСОБА_4 в позивача не було, то фактичним позичальником виступив ОСОБА_3 Юридичне оформлення угоди відбувалося в приміщенні приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Мороз О.А., яка в подальшому посвідчила договір позики та іпотечний договір. Вказує, що 31 грудня 2008 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики в сумі 21 040 доларів США, що на той час складало 162 000 грн. Зазначає, що кошти вона не отримувала, а отримала їх ОСОБА_4, про що написала розписку від 21.09.2009 року. Нотаріальне оформлення договору позики вона не оплачувала. Підписавши з ОСОБА_3 договір позики, вона не розуміла правових наслідків цього договору, а тому звертаючись до суду, просила визнати недійсним договір позики, який був укладений 31 грудня 2008 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення суду про задоволення позову. Апелянт вважає рішення суду незаконним, оскільки нею були подані в повному обсязі докази, які підтверджують позовні вимоги. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги розписку, яку надала ОСОБА_4 від 21.09.2009 року та не надав їй належної правової оцінки. Крім того, судом не було взято до уваги пояснення позивача щодо незаконного оформлення нотаріусом Мороз О.А. заяви ОСОБА_6 від 31.12.2008 року. Зазначає, що суд не звернув уваги на вимоги закону та роз'яснення викладені у п. 11 Постанови №14 Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі».

В судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання договору позики недійсним.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 31 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміючи значення та умови правочину, його правові наслідки, підтверджуючи дійсність намірів при його укладенні, та те, що він не носить характеру мнимого та фіктивного, діючи добровільно, уклали нотаріально посвідчений договір позики грошей, згідно з яким позикодавець ОСОБА_3 передав у власність, а позичальник ОСОБА_1 прийняв 162 000 грн., що є еквівалентом 21040 доларів США за курсом НБУ, встановленим на 31.12.2008 року із зобов'язанням повернути у визначені цим договором розмірі, строки і порядку (а.с. 62).

Сума позики передана позичальнику в приміщенні нотаріальної контори під час оформлення цього договору до його підписання і нотаріального посвідчення та повинна бути повернута до 30.01.2009 року (п. 2 договору).

Зобов'язання, що виникає з цього Договору, забезпечується іпотекою, предметом якої є квартира АДРЕСА_1, що належить позичальнику, а також порукою, де поручителем виступає ОСОБА_4 (п. 11 договору) (а.с. 44).

31 грудня 2008 року між ОСОБА_3 (кредитор) та ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку ОСОБА_1 (боржник) щодо грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору позики від 31.12.2008 року (а.с. 8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони, згідно з вимогами ч. 1 ст. 1047 ЦК України, уклали в письмовій формі договір позики грошових коштів. При цьому, нотаріально посвідчили факт передачі позикодавцем коштів позичальнику в присутності нотаріуса.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним.

Обґрунтовуючи вимоги щодо недійсності договору позики від 31.12.2008 року, позивач зазначає про те, що вона коштів не отримувала та на укладення договору її спонукала ОСОБА_4, яка і отримала кошти, що вбачається із її розписки від 21.09.2009 року.

Згідно з положеннями ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 1ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У роз'ясненнях п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання

правочинів недійсними» зазначено, що зі змісту абзацу другого ч. 1ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937 , ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Судом першої інстанції правомірно не взято до уваги письмові протоколи допиту свідків ОСОБА_7 12.02.2011 року, ОСОБА_3 від 12.02.2011 року, ОСОБА_4 від 01.02.2011 року та покази в судовому засіданні свідка ОСОБА_8, оскільки вони не є належними та допустимими доказами факту отримання чи неотримання грошових коштів за договором позики.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 21.05.2010 року встановлено, що кошти передавались ОСОБА_3 саме ОСОБА_1 (а.с. 168-170).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що суд не дав належної оцінки розписці, яку надала ОСОБА_4 від 21.09.2009 року, показам свідка ОСОБА_8, оскільки, відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав у межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ І.В. Пєнта

Судді: /підписи/ А.П. Корніюк

О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Мороз В.О. Провадження № 22-ц/792/1142/17

Доповідач - П'єнта І.В. Категорія №19,27