Унікальний номер справи 333/556/17
Номер провадження 2/333/950/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 23 травня 2017 р.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючий - суддя Фунжий О.А., при секретарі Лященко В.А., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на сплату судового збору, -

в с т а н о в и в :

Позивач, діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини, звернулась до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на сплату судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 31 липня 2004 р. позивач уклала шлюб з відповідачем. В якості члена сім'ї вона вселилась в квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачеві. В цій квартирі вона зареєстрована. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5, який мешкав та зареєстрований в спірній квартирі. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2014 р. шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач вимагав залишити квартиру разом з дитиною, знятися з реєстрації, замінив замки на вхідній двері, чинить їм перешкоди у користуванні квартирою. Позивач була змушена разом з дитиною залишити квартиру, винаймати житло. З приводу порушення житлових прав дитини вона неодноразово зверталась в орган опіки та піклування, але питання залишилось не вирішеним. З наведених підстав позивач просить суд усунути їй та неповнолітньому сину перешкоди в користуванні квартирою, які чинить відповідач, шляхом вселення їх до спірної квартири; стягнути з відповідача 20 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, а також витрати на сплату судового збору.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову.

Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що спірна квартира придбана ним до укладення шлюбу з позивачем та є його приватною власністю. Право неповнолітнього сина на користування квартирою він не заперечую, право позивача на користування квартирою він не визнає, оскільки вона не є членом його сім'ї. Викладені позивачем обставини він не визнає. У жовтні 2012 р. він пішов з сім'ї, залишив позивача та дитину мешкати в квартирі. У серпні 2013 р. позивач сама залишила квартиру та разом з сином виїхала в м. Оріхів. Після розірвання шлюбу у листопаді 2014 р. він повернувся до квартири. З липня 2015 р. до травня 2016 р. він мешкав в квартирі разом із сином ОСОБА_5. Потім позивач забрала сина до себе. На цей час в квартирі, яка має одну житлову кімнату, мешкає та зареєстрований батько відповідача. Перешкоди у користуванні квартирою позивачеві та сину він не чинив, однак не погоджується, щоб в квартирі мешкала позивач. Проти мешкання в квартирі сина він не заперечує.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей по Комунарському району Запорізької міської ради в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Наданими сторонами документами встановлено, що власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 19,0 кв. м, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 вересня 2002 р. є відповідач ОСОБА_3. (а.с. 46)

31 липня 2004 р. ОСОБА_3 уклав шлюб з позивачем ОСОБА_1. (а.с. 9)

Відповідно до ст. 57 ч.1 п.1 СК України спірна квартира є приватною власністю відповідача ОСОБА_3, оскільки придбана ним до укладення шлюбу.

Згідно копії свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_5 (а.с. 10), який відповідно до ст. 31 ЦК України є малолітньою особою.

Відповідно до ст. 405 ч.1 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно зі ст. 156 ч.1 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно довідці Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі з 11 січня 2005 р., малолітній ОСОБА_5 - з 10 червня 2005 р. (а.с. 11)

Таким чином, зі дня вселення в спірну квартиру ОСОБА_1, зі дня народження ОСОБА_5 придбали право користування спірною квартирою як члени сім'ї власника квартири.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2014 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. (а.с. 12)

Відповідно до ст. 64 ч.2 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Після розірвання шлюбу з відповідачем 8 грудня 2014 р. позивач втратила статус члена сім'ї власника квартири, її малолітній син ОСОБА_5 залишився членом сім'ї власника квартири.

В судовому засіданні встановлено, що в серпні 2013 р. позивач разом із сином добровільно залишили квартиру і з того часу в ній не мешкають.

Вказаний висновок суду ґрунтується на поясненнях свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що в спірній квартирі мешкали чоловік і дружина. Коли чоловік пішов з сім'ї, дружина залишилась мешкати з дитиною. В серпні 2013 р. дружина пішла з квартири після залиття квартири.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дала аналогічні пояснення, підтвердивши, що позивач залишила квартиру в серпні 2013 р. після залиття квартири.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що є батьком відповідача. В 2002 р. він дав сину гроші для придбання квартири. В спірній квартирі син мешкав з дружиною та сином. Влітку 2012 р. син залишив сім'ю, став жити окремо. В квартирі залишилась проживати дружина сина з дитиною. Влітку 2013 р. позивач разом з сином добровільно залишила квартиру після залиття і з того часу в ній не мешкає. В листопаді 2014 р. син розірвав шлюб, став мешкати в квартирі. Протягом 2015-2016 р. разом з сином мешкав його син ОСОБА_5. Потім позивач забрала сина до себе. На цей час в квартирі мешкає він сам.

У відповіді Служби у справах дітей Запорізької міської ради на звернення ОСОБА_1 зазначено, що у серпні 2013 р. вона з дітьми переїхала на інше місце проживання. (а.с. 13)

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що в серпні 2013 р. позивач добровільно залишила спірну квартиру і з того часу в ній не мешкає.

Пояснення позивача про те, що відповідач вимагав від неї залишити квартиру, замінив замки на вхідній квартирі, чинив перешкоди в користуванні квартирою, суд не приймає до уваги з таких підстав.

У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Відповідно до ст. 57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підтвердження факту вчинення відповідачем перешкод у користуванні квартирою позивач не надала суду жодного об'єктивного доказу.

Посилання позивача на листи Служби у справах дітей Запорізької міської ради (а.с. 13, 14) є безпідставним, оскільки в них не міститься інформація щодо вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем квартирою.

Таким чином, в судовому засіданні позивачем не доведено, що під час зареєстрованого шлюбу відповідач чинив їй, як члену сім'ї власника квартири, перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Після розірвання шлюбу з відповідачем у грудні 2014 р. позивач втратила статус члена сім'ї власника квартири, на той час і до цього часу в квартирі не мешкає.

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 382 ч.1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що право користування позивачем квартирою на цей час може бути встановлено лише в порядку, передбаченому главою 32 ЦК України, якою встановлено право користування чужим майном (сервітут). Між тим відповідач суду пояснив, що не бажає надавати позивачеві права користування його квартирою.

Право користування квартирою малолітнім сином сторін відповідачем не оспорюється, але суд не має можливості вселити його в спірну квартиру з таких підстав.

Відповідно до ст. 29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

В судовому засіданні встановлено, що малолітній ОСОБА_5 мешкає разом зі своєю матір'ю в м. Оріхів, Запорізької області, матір свою згоду на мешкання в спірній квартирі разом з батьком не надала, тому дитина не може бути самостійно вселена в квартиру.

При цьому суд приймає до уваги, що згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1959 р., дитина має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про неможливість вселення малолітньої дитину в квартиру без згоди матері.

Вирішити питання про вселення дитини в квартиру з матір'ю, суд не може, оскільки у неї відсутнє право користування цим житловим приміщенням, а власник квартири проти цього заперечує.

З наведених підстав суд відмовляє у задоволені позову в частині усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення позивача та її малолітнього сина до спірної квартири.

При вирішені позовної вимоги про стягнення з відповідача 20 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 276, 280 ЦК України, на які посилається позивач на підтвердження позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Однак в судовому засіданні встановлено, що права позивача та її малолітнього сина відповідачем не порушені, оскільки позивач не має права користування спірною квартирою, а право малолітнього сина на користування квартирою відповідачем не заперечується, але не може бути реалізовано без згоди матері або на підставі рішення суду про визначення місця проживання дитини.

З наведених підстав суд відмовляє у задоволені позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України витрати на сплату судового збору на користь позивача не стягуються.

Керуючись ст. 88, 213-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на сплату судового збору, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А.Фунжий