Справа №587/25/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Дашутін І. В.
Номер провадження 22-ц/788/1354/17 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2017 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом, який остаточно уточнивши, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочена назва ПАТ «ВіЕйБі Банк») просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за Кредитним договором № 219 від 06.05.2005 року в розмірі 642 493 грн. 93 коп. звернути стягнення на належний ОСОБА_3 предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за ПАТ «ВіЕйБі Банк»

Свої вимоги мотивує тим, що 06.05.2008 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №219 за умовами якого, Банк надав позичальнику кредит в сумі 272 170,0 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18% річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 06.05.2027 року. Додатковим договором №1 від 24.11.2008 року до кредитного договору №219 від 06.05.2008 року змінена процентна ставка на 24%. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т.С., предметом якого є трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1. Банк свої зобов'язання виконав та надав ОСОБА_3 кошти, а останній належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконав і тому, станом на 10.06.2016 року заборгованість становить 642 493,93 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 261 586,04 грн.; заборгованість за відсотками - 348 705,41 грн.; комісія за РО - 16 032,41 грн.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) - 16 168,32 грн.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 10.07.2017 року позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволений. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором № 219 від 06.05.2008 року в розмірі 642 493 грн. 93 коп., звернуто стягнення на належний ОСОБА_3 предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності за ПАТ «ВіЕйБі Банк». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» 9 637 грн. 41 коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.01.2013 року №10 -70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» у якому зазначено, що пунктом 31 постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у справі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку. Зазначене роз'яснення стосується й позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Відповідно до умов кредитного договору №219 від 06.05.2008 року погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісячними платежами. Позичальник ОСОБА_3 здійснив останній платіж на погашення тіла кредиту 05.06.2009 року, а на погашення відсотків 01.08.2011 року, а отже останній порушив вимоги ст.ст. 526,539, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, що зумовило виникнення у кредитора права на судовий захист своїх прав та інтересів, а також право вимагати дострокового погашення кредиту. Право позикодавця на зміну строку виконання основного зобов'язання та механізм реалізації цього права також були закріплені у кредитному договорі, що передбачено п.2.7.1.1. та п. 3.2.4 кредитного договору. Термін сплати чергового платежу (після останнього платежу по погашенню кредиту) згідно графіку погашення кредиту визначено датою 06.06.2009 року. Таким чином, з 07.06.2009 року боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання. Пунктом 2.7.7. кредитного договору передбачений семиденний строк для виконання вимоги кредитора, тобто перебіг позовної давності розпочався 15.06.2009 року. Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. У постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15 сформульований правовий висновок, відповідно до якого у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Тобто згідно даного висновку, перебіг строку позовної давності розпочався з 15.06.2009 року, зі спливом семиденного строку для виконання вимоги кредитора з дня, коли боржник прострочив сплату чергового місячного платежу. Позивач звернувся з даним позовом до ОСОБА_3 лише у січні 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності. З позову вбачається, що банк вже скористався правом на зміну строку виконання основного зобов'язання, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України і п.п. 2.7.1.1, п.3.2.4 кредитного договору, та звертався до суду з позовом (справа №591/2358/14-ц). Ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 01.07.2016 року у вищевказаній справі № 591/2358/14-ц позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу залишено без розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Однак, не зважаючи на дану обставину, строк позовної давності сплив ще у 2014 році. Таким чином, строк позовної давності за основним зобов'язанням по кредитному договору №219 від 06.05.200S року минув 15.06.2012 року, а відповідач не вчинив жодної дії, яка б вказувала на визнання ним боргу, та могла перервати перебіг позовної давності, а тому, й строк позовної давності за додатковими вимогами, за іпотечним договором від 06.05.2008 року, станом на 06.01.2017 року - дату подання позовної заяви ПАТ «ВіЕйБі Банк» до суду, також минув.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив задовольнити.

Представник банку вважає рішення законним і тому просив скаргу відхилити. Останній пояснив, що банк не звертався до нотаріуса з вимогою про перехід права власності на іпотечну квартиру до банку згідно застереження, викладеного у п. 7 іпотечного договору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, які апеляційну скаргу підтримують з мотивів у ній викладених, пояснення представника ПАТ «ВіЕйБі Банк» - Ключинського К.Л., який проти скарги заперечує, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позов ПАТ «ВіЕйБі Банк», суд першої інстанції виходив з того, що через неналежне виконання відповідачем свого основного зобов'язання за кредитним договором, банк вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як вбачається з цивільної справи, що відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ«ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну М.А.. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.02.2016 року № 213 продовжений строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та повноваження ліквідатора Славкіної М.А. строком на два роки до 19.03.2018 включно (а.с.50,51).

06.05.2008 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 219, відповідно до пунктів 1.1., 1.2.,1.3. якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби в розмірі 272 170,00 грн. з кінцевим терміном користування кредитом до 06.05.2027 року. За користування кредитом встановлювалась плата в розмірі 18 % річних (п.1.4 кредитного договору) (а.с.8).

Додатковою угодою №1 від 06.05.2008 року в кредитному договорі № 219 від 06.05.2008 року пункт 1.4 викладено в наступній редакції: «За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 24 % річних. 1.4.1. за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у розмірі 190,52 грн., що становить 0,07 процентів від суми кредиту» (а.с.35).

Додатковим договором від 20.06.2008 року за згодою сторін до кредитного договору № 219 від 06.05.2008 року внесені наступні положення: « 1.1. За неналежне виконання Позичальником грошових зобов'язань з погашення кредитної заборгованості, якщо прострочення виконання таких зобов'язань сталося більше ніж на 7 календарних днів від дати, визначеної графіком як дата сплати чергового платежу, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі, визначеному умовами цього Договору, який розраховується від суми невиконаних зобов'язань, а саме неповерненого кредиту та/або несплачених процентів та/або плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав і які не були виконані станом на восьмий календарний день прострочення такого виконання. 1.2. Застосування або незастосування пунктів цього Договору, якими встановлюються порядок нарахування та розміри неустойки (штраф,пеня) підлягає сплаті в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого НБУ на день сплати Позичальником такої неустойки.» (а.с.34).

Відповідно до пунктів 3.3.3 та 3.3.4 кредитного договору позичальник зобов'язувався повертати частини кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, також на вимогу банку сплачувати можливі штраф та пеню (а.с.12).

Судом також встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, натомість відповідач порушив покладені на нього обов'язки щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також плати за управління кредитом, внаслідок чого за договором утворилась заборгованість, розмір якої станом на 10.06.2016 року становить 642 493,93 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 261 586,04 грн.; заборгованість за відсотками - 348 705,41 грн.; комісія за РО - 16 032,41 грн.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) - 16 168,32 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вищевказаним кредитним договором, 06.15.2008 року між банком та позичальником був укладений іпотечний договір, посвідчений нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2964 (а.с.27-33).

Відповідно до умов вказаного іпотечного договору іпотекодавцем передано в іпотеку банку наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру зі всіма функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном загальною площею 84,9 кв.м, житловою площею 53,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).

Згідно п.7.1. іпотечного договору в разі порушення позичальником зобов'язання за кредитним договором чи іпотекодавцем зобов'язань за цим договором, а також інших обов'язків іпотекодавця / позичальника, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 7.2. іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору іпотеки; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Відповідно до п. 7.3. іпотечного договору іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 7.2. цього Договору.

Пунктами 7.4 та підпунктом 7.4.1 іпотечного договору визначено, що сторони договору домовились про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов.

У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього іпотечного договору підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки. Витрати щодо здійснення такої оцінки предмета іпотеки несе іпотекодавець.

Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (придбання предмету іпотеки у власність) у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору, кредитного договору та вимог чинного законодавства України.

Іпотекодавець підписанням цього договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя у порядку, що передбачений чинним законодавством України.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи на захист: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В свою чергу, судовий спосіб, встановлений ст. 39 Закону України «Про іпотеку», передбачає два механізми звернення стягнення на предмет іпотеки: реалізація предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 вказаного Закону.

Таким чином, як у ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки, укладеному між сторонами, зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки позасудовим способом - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суд не взяв до уваги умови іпотечного договору, укладеного між сторонами, а саме пункт 7.4, який регулює умови задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки та передбачає, що цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дня прийняття ним письмового одноосібного рішення про придбання предмета іпотеки у власність.

В матеріалах справи відсутні дані про намір банку вирішити питання погашення заборгованості шляхом застосування позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, що передбачено умовами іпотечного договору в якості правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя.

Отже, банк змінив свої вимоги і замість погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку його продажу на визнання за банком права власності на предмет іпотеки, банк не довів в судовому засіданні, які існують перешкоди для реалізації ним як іпотекодержателем застереження іпотечного договору у позасудовому порядку та належного оформлення цього правочину у нотаріуса, т.т. в чому полягає порушення прав банку, за захистом якого відбулось його звернення до суду.

За змістом ст. 3 ЦПК України захисту підлягає порушене право.

Суд першої інстанції не врахував вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та не взяв до уваги умови іпотечного договору, в зв'язку з чим, вирішуючи спір, застосував позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який не підлягає застосуванню у судовому порядку.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Враховуючи те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання, що випливає як з вимог ст.ст. 37, 39 Закону України «Про іпотеку», так і з іпотечного договору, укладеного між сторонами, рішення суду про задоволення позову шляхом визнання за ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» права власності на предмет іпотеки у вигляді квартири, є таким, що порушує норми матеріального права та підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги з приводу пропущення строку дострокового стягнення кредитної заборгованості, але скасовує рішення місцевого суду виходячи за межі апеляційної скарги через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні заявленого спору, у зв'язку з недоведеності в суді обставин порушення прав банку у разі реалізації ним позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки згідно умов п. 7.4. застереження іпотечного договору.

На підставі ст. 88 ЦПК України пропорційно розміру задоволених доводів апеляційної скарги на користь відповідача у рахунок компенсації витрат понесених за подання апеляційної скарги стягує з банка 8000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2017 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» () на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на відшкодування судового збору за апеляційний розгляд в сумі 8000,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: