Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2017 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Брагіній І.В.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1,ОСОБА_2 до ОСОБА_3,ОСОБА_4,треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Георгій Миколайович,Житлово-будівельний кооператив «Кристал-6»(далі ЖБК «Кристал-6»)про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2016 р. ОСОБА_1та ОСОБА_2.звернулися до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому зазначають,що в період шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ними була придбана кооперативна квартира за адресою АДРЕСА_1 у ЖБК «Кристал-6»,пайові внески за яку сплачені у повному обсязі.

Членом ЖБК «Кристал-6» являвся ОСОБА_7,який після сплати пайових внесків свідоцтво про право власності на спірну квартиру не отримував,право власності не реєстрував.

ІНФОРМАЦІЯ_3 р.померла ОСОБА_6.

17.01.2006 р.ОСОБА_7 склав заповіт,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваловою Л.С.за № 91,яким заповів усе своє майно ОСОБА_1та ОСОБА_2.в рівних частках кожній.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р.ОСОБА_7 помер,відкрилася спадщина за заповітом,до складу якої входить квартира за адресою АДРЕСА_1.

Позивачі ОСОБА_1та ОСОБА_2.у встановлений законом шестимісячний строк прийняли спадщину за заповітом,звернувшись з відповідними заявами до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М.,де була заведена спадкова справа до майна померлого ОСОБА_7

19.03.2013 р.приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М.було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та повідомлено,що 29.09.2011 р.ОСОБА_7склав заповіт на користь відповідача ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.04.2016 р.,залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.06.2016 р.,заповіт,складений ОСОБА_3.29.09.2011 р.та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С.за № 4528,визнано недійсним.

18.07.2016 р.приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М.було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом ОСОБА_7від 17.01.2006 р.,до складу якої входить квартира за адресою АДРЕСА_1,з підстав відсутності у позивачів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю.

В процесі оформлення спадкових прав позивачам стало відомо,що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2013 р.за відповідачем ОСОБА_3було визнано право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2016 р.було скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2013 р.та відмовлено ОСОБА_3.у задоволенні заявленим ним вимог.

18.06.2015 р.в період розгляду Шевченківським районним судом м.Запоріжжя цивільної справи за позовом ОСОБА_1,ОСОБА_2.до ОСОБА_3про визнання недійсним заповіту,спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М.за № 1155,відповідачем ОСОБА_3була продана ОСОБА_4

Посилаючись на те,що відповідач ОСОБА_3не мав права відчужувати спірну квартиру,що має наслідком недійсність відповідного правочину з підстав,передбачених ст.203,215,228 ЦК України,та повернення майна від добросовісного набувача з підстав,передбачених ст.388 ч.1 ЦК України,позивачі просять суд

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1,укладений 18.06.2015 р.між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М.та зареєстрований в реєстрі за № 1155

витребувати квартиру за адресою АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_4,скасувати державну реєстрацію права власності від 18.06.2015 р.,проведену на ім*я ОСОБА_4 державним реєстратором приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М.на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2015 р.,номер запису про право власності 10096021

визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

визнати за ОСОБА_12 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник позивачів за довіреністю ОСОБА_13позов підтримала у повному обсязі з наведених вище підстав.Пояснила,що період шлюбу між ОСОБА_6та ОСОБА_7ними була придбана квартира за адресою АДРЕСА_1 у ЖБК «Кристал-6»,пайові внески за яку сплачені у повному ОСОБА_7як член ЖБК після виплати паю право власності на квартиру документально не оформив та не зареєстрував.Після смерті ОСОБА_3.у 2012 р.відкрилася спадщина за заповітом останнього від 17.01.2006 р.,яким спадкодавець заповів усе належне майно позивачам в рівних частках.Спадщина була прийнята позивачами шляхом подання відповідних заяв приватному нотаріусу,проте позивачі не змогли оформити спадкові права у нотаріальному порядку,оскільки нотаріусом було їм повідомлено про наявність заповіту ОСОБА_7 від 29.09.2011 р.на користь відповідача ОСОБА_3 В період розгляду в суді справи про визнання цього заповіту недійним позивачам також стало відомо про рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2013 р.про визнання за ОСОБА_3права власності на спірну квартиру на підставі оспорюваного заповіту,яке за їх апеляцією 09.02.2016 р.було скасовано.Відповідач скористався цим рішенням та до його скасування,в той час,коли в судовому порядку оспорювалось його право власності,18.06.2015 р.продав спірну квартиру ОСОБА_4,не маючи на це права,без згоди та відома позивачів,яким спадщина належить з часу її відкриття,маючи на меті ускладнити виконання рішення суду про визнання за ними права власності на ОСОБА_4.у володіння спірною квартирою фактично не вступила,оскільки у квартирі як проживали так і продовжують проживати позивачі і відповідач ОСОБА_3,однак реєстрація за нею права власності на квартиру перешкоджає позивачам в позасудовий спосіб оформити права спадкоємців на це майно.З посиланням на ці обставини представник позивачів просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3.в судове засідання не з*явився,викликався неодноразово шляхом направлення судових повісток на адресу його реєстрації.Згідно актів ЖБК «Кристал-6» ОСОБА_3фактично мешкає за адресою реєстрації,проте відмовляється від отримання судової кореспонденції.

Згідно ст.74,76 ч.8 ЦПК України,відповідач ОСОБА_3вважається таким,що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.Про причини неявки або зміну адреси проживання відповідач ОСОБА_3суд не повідомляв,що не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_4адвокат Попова Н.В.в судовому засіданні позов до ОСОБА_4не визнала та пояснила,що оспорюваний позивачами договір купівлі-продажу від 18.06.2015 р.був укладений ОСОБА_3як продавцем в той час,коли він являвся законним власником спірної квартири,договір за формою та змістом відповідає вимогам закону,нотаріально посвідчений,спірне майно не перебувало під арештом або забороною відчуження.Підстав недійсності цього правочину позивачі не вказали та доказів на їх підтвердження не надали.Майно за оспорюваним договором ОСОБА_4придбала у власника,тому є добросовісним набувачем і прав позивачів не порушувала.З цих підстав просить суд відмовити у позові у повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М.в судове засідання не з*явився,судові повістки повернуті суду із зазначенням про те,що адресат вибув.

Представник третьої особи ЖБК «Кристал-6» в судове засідання не з*явився,надав письмову заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ст.169 ЦПК України,суд за згодою учасників процесу розглянув справу без участі третіх осіб.

Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі,є батьками відповідача ОСОБА_3,який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 р.,про що надана копія свідоцтва про народження.

Згідно довідки ЖБК «Кристал-6» від 27.02.2016 р.,вартість кооперативної квартири АДРЕСА_3 у розмірі 8801 гр.50 коп.у січні 1991 р.була повністю сплачена подружжям ОСОБА_6та ОСОБА_3

Документально право власності на спірну квартиру ОСОБА_6та ОСОБА_3не оформлювали та не реєстрували.

Як передбачалося ст.15,16 Закону України «Про власність»,ст.22 КпШС,які були чинні на момент виникнення правовідносин,член житлового, житлово-будівельного, дачного,гаражного чи іншого кооперативу або товариства,який повністю вніс свій пайовий

внесок за квартиру,дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення,

надані йому в користування, набуває права власності на це майно; майно,нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві

спільної сумісної власності.

Як роз*яснив Верховний Суд України в п.8 постанови Пленуму № 7 від 30.05.2008 р.»Про судову практику у справах про спадкування»,у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу,якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок,то до складу спадщини включається відповідно квартира,дача,гараж,садовий будинок.

Враховуючи,що спірна квартира була набута у власність в період шлюбу між ОСОБА_6та ОСОБА_7,що не оспорювалось та не спростовано під час розгляду справи,вона належала їм на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині кожному,за життя вказані частини ними не виділялися,право власності не оформлювалося та не реєструвалося.

ІНФОРМАЦІЯ_3 р.померла ОСОБА_7

Як роз*яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 р.застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі, щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ст.524,534 ЦК УРСУ ,який був чинним на час відкриття спадщини,спадкування здійснюється за законом або заповітом,кожен громадянин має право залишити по заповіту все своє майно або його частину одному або кільком спадкоємцям.

29.03.1995 р.ОСОБА_6склала заповіт,посвідчений нотаріусом 7-ї Запорізької державної нотаріальної контори Коваленко В.В.за № 2-467,яким все майно заповіла сину ОСОБА_3

Оскільки ОСОБА_17.в спільній сумісній власності подружжя належала 1/2 частина,після її смерті відкрилася спадщина за заповітом,до складу якої входила 1/2 частина спірної квартири.

Спадкоємці обов*язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_6відсутні.

За приписами ст.548,549 ЦК УРСУ ,який був чинним на час відкриття спадщини,для набуття спадщини спадкоємцю необхідно її прийняти протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець визнається таким,що прийняв спадщину,якщо він протягом вказаного строку фактично вступив у володіння або управління спадковим майном чи подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття.

Відповідач ОСОБА_3як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_6був зареєстрований та постійно мешкав у спірній квартирі,визнається таким,що прийняв спадщину,оскільки фактично вступив у володіння або управління спадковим майном після відкриття спадщини, про відмову від спадщини не заявляв.

Виходячи з наведеного та положень ч.2 ст.548 ЦК УРСУ,з часу відкриття спадщини прийнята відповідачем ОСОБА_3спадщина за заповітом після смерті ОСОБА_6,до складу якої входить 1/2 частина спірної квартири,належить відповідачу ОСОБА_3

Згідно матеріалів спадкової справи № 376-2016 до майна померлої ОСОБА_6,23.06.2016 р.ОСОБА_3звернувся до П*ятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 р.матері ОСОБА_6

Постановою нотаріуса від 02.08.2016 р.було відмовлено ОСОБА_3.у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 р.матері ОСОБА_17.з підстав відсутності документів,які підтверджують право власності на спірну квартиру.

Відтак,ОСОБА_3.з часу відкриття спадщини належить ? частина спірної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_6,документально права ОСОБА_3як власника у нотаріальному порядку не оформлені.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р.помер ОСОБА_7

Як передбачено ст.11 ЦК України,підставою виникнення цивільних прав та обов*язків є,зокрема,акти цивільного законодавства,а згідно ст.1220 ЦК України встановлено,що смерть спадкодавця породжує спадкові правовідносини.

17.01.2006 р.ОСОБА_7склав заповіт,посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Л.С.за № 91,яким все майно заповів ОСОБА_1та ОСОБА_2.у рівних частках кожній.

Як передбачено ст.1216,1218 ЦК України,спадкуванням є перехід прав та обов*язків(спадщини)від померлої фізичної особи (спадкодавця)до інших осіб(спадкоємців);до складу спадщини входять всі права та обов*язки ,які належали спадкоємцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки ОСОБА_3.в спільній сумісній власності подружжя належала 1/2 частина,після його смерті відкрилася спадщина за заповітом,до складу якої входила 1/2 частина спірної квартири.

Спадкоємці обов*язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_7відсутні.

Відповідно до ст.1268 ч.1,3,5 ЦК України,спадкоємець за законом або заповітом має право прийняти спадщину або не приймати її.

Спадкоємець,який постійно проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини,вважається таким,що прийняв спадщину

Незалежно від часу прийняття спадщини,вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

З матеріалів спадкової справи № 91 за 2016 р.до майна померлого ОСОБА_7встановлено,що 19.03.2013 р.спадкоємці за заповітом ОСОБА_1та ОСОБА_2.звернулся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М.із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7

В процесі оформлення спадкових прав нотаріусом було встановлено наявність заповіту ОСОБА_7від 29.09.2011 р.на користь відповідача ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2013 р.у цивільній справі № 336/6121/2013 за ОСОБА_3було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2016 р. рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2013 р.про визнання за ОСОБА_3права власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7було скасовано.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.04.2016 р.у цивільній справі № 336/2760/15-ц ,залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.06.2016 р.,заповіт ОСОБА_7від 29.09.2011 р.на користь відповідача ОСОБА_3визнано недійсним.

Враховуючи наведене суд встановив,що після смерті ОСОБА_7відкрилася спадщина за заповітом від 17.01.2006 р.,яку у встановлений законом строк прийняли спадкоємці за заповітом ОСОБА_1та ОСОБА_2.,яким належить з часу відкриття спадщини по 1/4 частині(з розрахунку 1/2:2) спірної квартири.

Посилання позивачів у позовній заяві та їх представника в суді на ту обставину,що вся спірна квартира в цілому належала на праві власності лише ОСОБА_7,тому після його смерті успадкована позивачами за заповітом по 1/2 частині кожним,доказами не підтверджені та спростовані матеріалами справи щодо набуття спірної квартири у власність в період шлюбу між ОСОБА_6та ОСОБА_7за спільні кошти.

18.07.2016 р.приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М.було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом ОСОБА_7від 17.01.2006 р.,до складу якої входить квартира за адресою АДРЕСА_1,з підстав відсутності у позивачів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю.

В процесі оформлення спадкових прав нотаріусом було встановлено,що 18.06.2015 р.між ОСОБА_3та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1,посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М.та зареєстрований в реєстрі за № 1155.

Свої вимоги про визнання вказаного договору недійсним позивачі обґрунтували з посиланням на норми ст.203 ЦК України, вказавши,що належна їм як спадкоємцям спірна квартира вибула з володіння без їх відома та згоди,відповідач ОСОБА_3 незаконно оформив за собою право власності на квартиру в цілому, не повідомивши про наявність осіб,які заявили права спадкоємців на майно,що входить до складу спадщини,зміст договору суперечить вимогам цивільного законодавства та порушує її речові права на це майно.

Незаконність дій відповідача ОСОБА_3підтверджена рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2016 р.,яким рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2013 р.про визнання за ОСОБА_3права власності на спірну квартиру було скасовано.

При апеляційному розгляді справи суд встановив,що ОСОБА_3не повідомив суд про наявність інших спадкоємців після смерті батька ОСОБА_3,які прийняли спадщину за іншим заповітом,не ініціював нотаріальну процедуру оформлення спадкових прав та у нього не виникло права захищати спадкові права в судовому порядку.

На час розгляду справи відповідач ОСОБА_3не оформив у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру або її частину.

Таким чином право власності на спірну квартиру на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу від 18.06.2015 р.не було набуто відповідачем ОСОБА_3.з передбачених законом підстав,як того вимагає ст.328 ЦК України, тому йому не належали і права власника, в тому числі передбачене ст.317 ч.1 ЦК України право розпорядження майном.

Як передбачено ст.321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідачем ОСОБА_3при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири від 18.06.2015 р.не додержано загальних вимог, необхідних для чинності правочину, передбачених ст.203 ч.1 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства,а також моральним засадам суспільства.

Стаття 3 ЦПК України надає особі право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, оспорюваних прав ,свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

Відповідно до роз'яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з частинами 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями частини 1, 2 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

За роз'ясненнями до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 ч.1 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

За роз'ясненнями до п.10 Пленуму Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

За правилами ч.5 ст.12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд.

Цивільне судочинство відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачами обраний спосіб захисту своїх прав шляхом пред*явлення позову про витребування майна (віндикаційний позов) із чужого володіння.

Суд погоджується із доводами позовної заяви та представника позивачів, що позивачами обрано вірний спосіб захисту прав особи, яка вважає себе власником , шляхом пред*явлення віндикаційного позову, для чого є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України,які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Заперечення проти позову представника відповідача ОСОБА_4про те,що остання придбала спірний будинок у передбачений законом спосіб шляхом укладення нотаріально посвідченого договору,не впливають на висновки суду,оскільки не передбачені законом як підстава для відмови законному власнику у захисті його прав.Доказів,наданих позивачем на підтвердження заявлених вимог,доказами відповідача не спростовано.

Крім того,відповідач ОСОБА_4.з часу придбання спірної квартири до неї не вселялася,фактично у спірній квартирі проживають позивачі та відповідач ОСОБА_3,які були у ній зареєстровані на час укладання оспорюваного договору,що вказує на обізнаність ОСОБА_4про наявність перешкод для укладання з ОСОБА_3договору купівлі-продажу майна,яке їй фактично не передавалося.

Після продажу спірнох квартири ОСОБА_18.18.06.2015 р.,відповідач ОСОБА_3.23.06.2016 р.ініціював оформлення у нотаріальному порядку своїх майнових прав спадкоємця на цю ж квартиру.

Ці обставини переконують суд в тому,що оспорюваний правочин вчинявся між ОСОБА_3та ОСОБА_4виключно з метою перешкодити позивачам оформити майнові права на це майно.

Аналізуючи встановлені обставини та докази,що їх підтверджують,суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині доведених позивачами вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та її витребування від набувача ОСОБА_4,а також про визнання за позивачами права власності на 1/4 частину цієї квартири за кожним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7

Відповідно до ст.88 ЦПК України,на користь позивача суд стягує з відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ст.79 ЦПК України,судові витрати складаються з судового збору,сплаченого кожним позивачем з вимог матеріального характеру у розмірі 1702 гр.53 коп.,та з вимог немайнового характеру у розмірі 551 гр.21 коп.

Суд частково задовольняє майновий позов,пред*явлений до двох відповідачів,тому кожен з них зобов*язаний компенсувати позивачам частину понесених судових витрат по оплаті судового збору з вимог майнового характеру пропорційно розміру їх задоволення,що складає суму 425 гр.61 коп.(з розрахунку 1702 гр.53 коп.:2=851 гр.26 коп.судовий збір,який компенсується відповідачам:2=425 гр.61 коп.з кожного відповідача),а також половину витрат по оплаті судового збору з вимог немайнового характеру,що становить 275 гр.60 коп.(з розрахунку 551 гр.21 коп.:2),а разом кожному з позивачів 701 гр.20 коп.

На підставі ст.ст.203,216,228,387-388,1216,1268 ЦК України,Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,ст.3,4,10-11,15,57,60,79,88,169,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1,ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_5,укладений 18.06.2015 р.між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М.та зареєстрований в реєстрі за № 1155.

Скасувати державну реєстрацію права власності від 18.06.2015 р.,проведену на ім*я ОСОБА_4 державним реєстратором приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М.на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2015 р.,номер запису про право власності 10096021.

Визнати за ОСОБА_1,РНОКПП НОМЕР_1,право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_6 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

Визнати за ОСОБА_12,РНОКПП НОМЕР_2,право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_6 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП зареєстрований за адресою АДРЕСА_7, на користь ОСОБА_1,РНОКПП НОМЕР_1,зареєстрована за адресою АДРЕСА_7,судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 701(сімсот одну) гривню 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП зареєстрований за адресою АДРЕСА_7, на користь ОСОБА_2,РНОКПП НОМЕР_2,зареєстрована за адресою АДРЕСА_7,судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 701(сімсот одну) гривню 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_8 , на користь ОСОБА_1,РНОКПП НОМЕР_1,зареєстрована за адресою АДРЕСА_7,судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 701(сімсот одну) гривню 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_8 , на користь ОСОБА_2,РНОКПП 337430748,зареєстрована за адресою АДРЕСА_7,судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 701(сімсот одну) гривню 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко