Провадження № 2/127/1432/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

03 травня 2017 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Тонкопій Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за спожитті послуги з централізованого теплопостачання,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання.

В позовній заяві зазначено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.04.2015 року у справі №127/8073/15-ц у прийнятті заяви КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, суми втрат від інфляційних процесів та 3 % річних від суми основного боргу відмовлено. Відповідачі проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 71, кв. 48 та регулярно отримують послуги з централізованого теплопостачання, що надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго». Відповідачі регулярно порушують умови та правила споживання послуг з централізованого теплопостачання та станом на 21.05.2015 року заборгували за надані послуги 15 507 гривень, що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку. До стягнення підлягає сума заборгованості за спожиті послуги відповідно за період з 12.2010 року по 05.2015 року (включно) з врахуванням поточної оплати та щомісячних нарахувань. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України з відповідачів належить стягнути 3% річних в сумі 996,94 гривень та інфляційні нарахування в сумі 7 760, 95 гривень. В добровільному порядку відповідачі відмовляються сплатити заборгованість за надані послуги з центрального теплопостачання. КП ВМР «ВМТЕ» терпить матеріальні збитки у звязку з відмовою відповідачів розрахуватись за спожиту теплову енергію, що й стало підставою для звернення до суду.

В ході розгляду справи представником позивача було зменшено позовні вимоги. Представник позивача просила суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані послуги з центрального теплопостачання за період з травня 2012 року по травень 2015 року в сумі 17 223, 56 гривень, з яких: 8 465, 67 гривень борг за спожиту теплову енергію, 996, 94 - 3 % річних, 7 760, 95 гривень сума втрат від інфляції.

Представник позивача в судове засідання не зявилась, однак надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечила, надала уточнені розрахунки заборгованості за періоди з 05.2012 року по 01.2013 року та з 02.2013 року по 05.2015 року.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до судового засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. В матеріалах справи наявні заперечення проти позову, в яких вони просять відмовити в задоволенні позову, оскільки з відповідачами не було укладено будь-яких договорів про купівлю продаж теплової енергії, до вимог позивача просили застосувати наслідки спливу строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_1 до судового засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. В матеріалах справи наявні заперечення ОСОБА_1, в яких він просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи їх тим, що відповідно до відбитку про реєстрацію останнього в паспорті з 06 липня 2013 року до 20 серпня 2013 року він був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2, а на період його навчання в Університеті митної справи та фінансів з 04 жовтня 2013 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

За таких обставин, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність представника позивача та відповідачів в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є організацією що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов визначених «Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630 та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року за №1875.

Квартира за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, б. 71, кв. 48 забезпечується послугами централізованого теплопостачання, що надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».

Факт надання послуг позивачем до квартири за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується тим, що зазначена квартира належить до централізованої системи опалення, що підтверджується переліком житлових будинків, теплопостачання яких здійснюється від мереж ТЕЦ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» (реєстр теплових навантажень обєктів) (а.с. 108).

Так само, факт надання послуг позивачем до зазначеної квартири підтверджується частковою оплатою в сумі 4 036, 68 гривень, яка була здійснена відповідачами за період з 10.2007 року по 01.2011 року, що підтверджується оборотними відомостями за опалення та гаряче водопостачання (а.с. 4-6).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875- IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що правовідносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону №1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обовязком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Проте, сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за фактично надані послуги.

Питання надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання врегульовано Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» затверджено типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до підпункту 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 споживач зобовязаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Згідно із п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п. 10 та п. 12 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноваження органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить здійснення контролю за дотримання законодавства у сфері захисту прав споживачів у сфері житлово-комунальних послуг та вирішення інших питань у цій сфері відповідно до законів.

Статтею 13 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що до основних повноважень органів місцевого самоврядування відноситься затвердження місцевих програм розвитку у сфері теплопостачання, затвердження проектів містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, схем теплопостачання та іншої містобудівної документації; здійснення контролю за забезпеченням споживачів тепловою енергією відповідно до нормативних вимог; встановлення тарифів на теплову енергію, що надається підприємствами та організаціями комунальної власності.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, тобто нарахування здійснюється відповідно до тарифів, які затверджені рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 274 від 07.02.2013 року «Про затвердження двоставкових тарифів на теплову енергію, опалення та одноставкових тарифів на підігрів води та гаряче водопостачання для населення, що виробляється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», рішеннями виконавчого комітету Вінницької міської ради №3006 від 28.12.2010 року «Про коригування двоставкових тарифів на надання послуг з централізованого опалення та одноставкових тарифів на надання послуг з централізованого постачання гарячої води для населення, що виробляється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», №364 від 10.02.2011 року та №441 від 10.02.2011 року «Про коригування тарифів на надання послуг з централізованого постачання гарячої води для населення, що виробляється КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та № 274 від 07.02.2013 року «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому міської ради від 28.12.2010 р. № 3006». Вказане нарахування застосовується відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146, якою передбачено введення двоставкових тарифів на теплову енергію та Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №664 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 16.06.2014 року №650». Введення у дію двоставкового тарифу на тепло встановлено Кабінетом Міністрів України та Міністерством житлово-комунального господарства.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із положеннями ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом враховано, що правовідносини, що склалися між сторонами є грошовим зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), вимагати сплату грошей за надані послуги.

Крім того, прийнято до уваги, що відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обовязок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні коштів за надані житлово-комунальні послуги.

Таким чином, суд вважає правомірним застосування до даних правовідносин, враховуючи наявність прострочення виконання грошового зобовязання зі сплати житлово-комунальних послуг, відповідальність передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вище зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 30 жовтня 2013 р. у справі №6-59цс13, в якій наведено, що п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до копії особового рахунку №000467, за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, б. 71, кв. 48, проживають та зареєстровані ОСОБА_2 - мати, ОСОБА_4 власник, ОСОБА_5 батько, ОСОБА_1 - власник (а.с. 4).

Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є споживачами послуг централізованого теплопостачання, які надаються позивачем до квартири за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, б. 71, кв. 48.

Згідно договору дарування квартири, посвідченого 22.11.2001 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстром №3859, власниками квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.60-61).

Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання майна.

Суд не приймає до уваги заперечення ОСОБА_1 стосовно місця його реєстрації та проживання за досліджуваний період за іншими адресами, оскільки відсутність реєстрації власника в квартирі, що належить йому на праві власності, не звільняє його від зобовязання утримувати належне йому майно та сплачувати за надані позивачем послуги грошові кошти.

Заява відповідачів стосовно застосування щодо вимог позивача наслідків спливу строків позовної давності не приймається судом до уваги, оскільки згідно заяви позивача про зменшення позовних вимог від 22.09.2015 року (а.с. 103 104), позивач просив стягнути суму боргу, 3% річних та індекс інфляції за період з травня 2012 року по травень 2015 року, що перебуває в межах визначеного законом трирічного строку позовної давності, враховуючи те, що до суду позивач за захистом свого порушеного права звернувся 03.06.2015 року, а плата за надані послуги здійснюється до 20 числа наступного місяця, який слідує за тим, в якому таку послугу фактично надано.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.

Згідно ч.1 ст.34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Згідно ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, досяг повноліття 29.01.2013 року.

Матірю відповідача ОСОБА_1 є відповідач ОСОБА_2

За таких обставин суд дійшов висновку, що стягнення з ОСОБА_1 заборгованості до 29.01.2013 року не відповідає вимогам закону.

Натомість, заборгованість, яка існувала станом на 29.01.2013 року в межах вимог позивача з травня 2012 року підлягає стягненню з ОСОБА_2 як законного представника неповнолітніх співвласників квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в розмірі, зазначеному в уточнених розрахунках, наданих позивачем, а саме:

- 1 727,04 грн. заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 05.2012 року по 01.2013 року;

- 16,10 грн. інфляційні втрати за період з 05.2012 року по 01.2013 року;

- 21,85 грн. 3% річних за період з 05.2012 року по 01.2013 року (а.с.52 т. 2).

29.01.2013 року відповідач ОСОБА_1 досяг повноліття, а отже набув повної цивільної дієздатності та наділений обовязком особисто відповідати за зобовязаннями, зокрема, за оплату послуг, що надаються позивачем.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що з відповідача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 підлягають до стягнення в рівних частках з кожного заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання, що надаються позивачем до квартири за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, б. 71, кв. 48, в розмірі, зазначеному в уточнених розрахунках, наданих позивачем, а саме:

- 6 738,63 грн. заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 02.2013 року по 05.2015 року, рахуючи з нуля;

- 2 896,85 грн. інфляційні втрати за період з 02.2013 року по 05.2015 року;

- 213,77 грн. 3% річних за період з 02.2013 року по 05.2015 року (а.с.67-68 т.2).

Не залишається поза увагою суду нарахування позивачем індексу інфляції та 3 % річних за період з лютого 2013 року по травень 2015 року, що нарахована позивачем окремо на суму 1 727,04 грн., як на суму заборгованості, що існувала станом на січень 2013 року включно (до досягнення ОСОБА_1 повноліття), оскільки відповідач ОСОБА_2 станом на час досягнення ОСОБА_1 повноліття не виконувала свого обовязку, як законний представник неповнолітніх власників з погашення заборгованості перед позивачем.

Суд погоджується з відповідним розрахунком позивача по 3% річних та індексу інфляції за вказаний період, які згідно розрахунку позивача становлять (а.с. 68 т. 2):

-120,66 грн. 3% річних за період з 02.2013 року по 05.2015 року;

-967,14 грн. інфляційні втрати за період з 02.2013 року по 05.2015 року.

Суд вважає, що заборгованість у цій частині по індексу інфляції та 3% річних у вказаних сумах та за цей період підлягає стягненню виключно з ОСОБА_2, оскільки борг у вказаній сумі ( 1727,04 грн.) станом лютий 2013 року (досягнення ОСОБА_1 повноліття) уже існував, а тому нарахування та стягнення з ОСОБА_1 вказаних сум, що нараховані на суму заборгованості, яка виникла за період коли ОСОБА_1 був неповнолітнім не відповідає вимогам закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 214 ЦПК України, підчас ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 243,60 гривень згідно платіжного доручення №87 від 25 травня 2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи те, що позов задоволено частково, пропорційно до задоволеної частини вимог з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 110 грн., з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 69,65 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 7, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 156 ЖК України, ст. 13 Закону України «Про теплопостачання», ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 із змінами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, ст.ст. 11, 15, 16, ч. 1 ст. 256, ст. 257, ч. 1 та ч. 5 ст. 261, ст.ст. 264, 322, ч. 1 ст. 509, ст.ст. 525, 526, ч. 1 ст. 530, ст.ст. 610, 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-216, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІДН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 71, кв. 48, як законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_1, на користь комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (місцезнаходження: м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 13, рахунок № 01 в ПАТ «Банк «Київська Русь», МФО 319092, ) заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі:

- 1 727,04 грн. заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 05.2012 року по 01.2013 року;

- 16,10 грн. інфляційні втрати за період з 05.2012 року по 01.2013 року;

- 21,85 грн. 3% річних за період з 05.2012 року по 01.2013 року;

- 120,66 грн. 3% річних за період з 02.2013 року по 05.2015 року;

- 967,14 грн. інфляційні втрати за період з 02.2013 року по 05.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІДН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 71, кв. 48, як законного представника ОСОБА_4, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІДН НОМЕР_2, в рівних частках з кожного на користь комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (місцезнаходження: м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 13, рахунок № 01 в ПАТ «Банк «Київська Русь», МФО 319092, ) заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 02.2013 року по 05.2015 року в розмірі:

- 6 738,63 грн. заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання;

- 2 896,85 грн. інфляційні втрати;

- 213,77 грн. 3% річних.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІДН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 71, кв. 48, як законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_1, на користь комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (місцезнаходження: м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 13, рахунок № 01 в ПАТ «Банк «Київська Русь», МФО 319092, ), судовий збір в розмірі 110 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІДН НОМЕР_2, на користь комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (місцезнаходження: м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 13, рахунок № 01 в ПАТ «Банк «Київська Русь», МФО 319092, ), судовий збір в розмірі 69,65 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: