Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Леванчука А.О.,
Карпенко С.О., Маляренка А.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про зміну порядку участі батька у вихованні дитини та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2016 року та ухвалу колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про зміну порядку участі батька у вихованні дитини та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що вони з відповідачем є батьками неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення батьків проживає разом з матір'ю. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області № 77/04-14 від 22 січня 2013 року йому встановлено порядок прийняття участі у вихованні неповнолітньої дитини - три дні на тиждень з 16 години до 18 години у суботу та неділю, а також один день за погодженням з матір'ю дитини. Проте відповідач чинить перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки, у зв'язку з чим просив зобов'язати останню не чинити перешкоди й змінити спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме - кожної неділі з 10 години до 17 години за місцем його проживання.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою ухвалу колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_6 перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітньою донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Встановлено спосіб участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_8 кожної неділі з 10 години до 17 години за визначеним місцем спілкування батьком, з обов'язковим повернення дитини за постійним місцем її проживання.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у вихованні та спілкування з неповнолітньою дитиною.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної РадуУкраїнської РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 8 ст. 7 СК України також визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 151 СК Українибатьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Права батьків щодо виховання дитини розцінюються як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини (ст. 157 СК України).

Судами встановлено, що сторони з 04 червня 2009 року до 13 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення батьків залишилася проживати з матір'ю.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області № 77/04-14 від 22 січня 2013 року ОСОБА_6 встановлено порядок прийняття участі у вихованні неповнолітньої дитини - три дні на тиждень з 16 години до 18 години у суботу та неділю, а також один день за погодженням з матір'ю дитини.

Статтею 158 СК України встановлено, що рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків.

За правилами ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Частиною 4 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Крім того, згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Проте, вирішуючи спір, як суд першої інстанції, так і апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернули, фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили, у порушення ст. 212 ЦПК України не оцінили наявні у справі докази, заперечення ОСОБА_7 про те що, вона не чинить позивачу жодних перешкод у спілкуванні з дитиною, а навпаки останній сам не має бажання спілкуватися з донькою належним чином не перевірили, взагалі не встановили й не зазначили у рішеннях чи ухиляється відповідач від виконання рішення органу опіки та піклування, яким встановлено батьку порядок участі у вихованні дитини й яким чином, а також як саме відповідач перешкоджає ОСОБА_10 спілкуватися з донькою.

У порушення вимог ст. 19 СК України не витребували і не дослідили висновок органу опіки та піклування зі спірного питання та не врахували, що спір, який виник між сторонами взагалі не може бути вирішений за відсутності відповідного висновку органу опіки та піклування, а взяли до уваги лист від 22 січня 2013 року № 77/04-14 за підписом голови з питань захисту прав дитини, голови районної державної адміністрації М.Філіповича (а.с. 8).

Крім того, змінюючи спосіб участі у вихованні дитини, зазначений у вищезгаданому листі, суди не вказали підстави непогодження з запропонованими у листі часами спілкування. А встановлюючи позивачеві час спілкування з донькою, взагалі не врахували інтересів дитини, бажання і можливостей батьків, наявності конфлікту між ними та не з'ясували чи не зашкодить новий спосіб участі у вихованні інтересам дитини, й відповідатиме такий спосіб можливості дитини в повній мірі сприймати піклування кожного із батьків про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток.

Таким чином, судами попередніх інстанцій у повному обсязі не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалені у справі рішення не є такими, що відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2016 року та ухвалу колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко