Провадження№2/235/61/17
Справа №235/6366/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2017 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючої судді : Величко О.В.,

при секретарі: Долгопольської А.В.

за участю представника відповідача ПАТ «ВБР» ОСОБА_1

за участю представника відповідача

ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Покровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного Акціонерного товариства «ОСОБА_5 банк розвитку» , ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Публічного Акціонерного товариства «ОСОБА_5 банк розвитку», ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 01.11.2013 року був прийнятий на посаду начальника сектору реалізації заставного майна Департаменту по роботі з проблемними активами до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 банк розвитку». З 28.1ё1.2014 року в банку, на підставі рішення ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб № 132 від 27.11.2014 року було запроваджено тимчасово адміністрацію та призначено уповноважену особу ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВБР» ОСОБА_6 на три місяці з 28.11.2014 року по 27.02.2015 року.

Рішенням № 44 ОСОБА_2 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації та повноваження ОСОБА_6 до 27.03.2015 року включно, в подальшому рішенням № 44 продовжено строки тимчасової адміністрації до отримання ОСОБА_2 рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР».

Рішенням № 234 почато процедура ліквідації банку, а ОСОБА_6 призначено уповноваженою особою ОСОБА_2 гарантування вкладів на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР».

Згідно наказу № 493к від 15.09.2016 року його звільнено з займаної посади у звязку з ліквідацією підприємства згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що звільнення відбулося всупереч встановленого законом порядку, оскільки порушені строк повідомлення по звільнення: 09.10.2015 року йому було вручено попередження про звільнення у зв»язку із скороченням чисельності, а звільнили його 28.09.2016 року у зв»язку з ліквідацію підприємства, про яке він не був попереджений. Вважаючи , що датою його звільнення повинна бути дата, наступна після його фактичного попередження про звільнення за 2 місяці, а саме 29.11.2016 року, в трудовій книжці необхідно внести зміни щодо дати його звільнення з «28.09.2016 року» на «29.11.2016 року» та виплатити, у звязку з порушенням його трудових прав, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18242,76 грн. Також вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює 5000 грн. Позивач просить визнати дії відповідача щодо його звільнення безпідставними та протиправними; зобовязати відповідача скасувати запис у трудовій книжці від 28.09.2016 року та зробити новий запис про зміну дати його звільнення з «28.09.2016 року» на « 29.11.2016 року»; стягнути з відповідача ПАТ «ВБР» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18242,76 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В подальшому позивачем збільшено розмір позовних вимог, а саме заявлено позовні вимоги до ПАТ «ОСОБА_5 банк розвитку» та до ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб про зобовязанні відповідачів скасувати запис у трудовій книжці від 28.09.2016 року та зробити новий запис про зміну дати його звільнення з «28.09.2016 року» на « 29.11.2016 року»; стягнути з відповідача ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 гарантування фізичних осіб на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18242,76 грн., моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В судове засідання позивач не зявився, просив справу слухати без його участі.( а. с. 130, 181,190)

Представник відповідача ПАТ «ОСОБА_5 розвитку» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що ОСОБА_4 працював у ПАТ «ВБР» на посаді начальника сектору реалізації заставного майна відділу позасудового врегулювання проблемної заборгованості департаменту по роботі з проблемними активами. На підставі наказу ПАТ « ВБР» № 493-к від 15.09.2016 року позивача було звільнено 28.09.2016 року у звязку з ліквідацією ПАТ «ВБР» згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Підставою звільнення стало попередження про наступне звільнення. Постановою Правління НБУ від 27.11.2014 року № 743 прийнято рішення № 132 « Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014 року по 27.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_6 Відповідно до ст. 37 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа ОСОБА_2 діє від імені ОСОБА_2 і має право приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов»язки, змінювати розмір оплати їх праці. Уповноваженою особою ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 01.10.2015 року було прийнято наказ № 293-к «Про скорочення чисельності працівників ПАТ «ВБР». Звільнення позивача було здійснено у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП по причині скорочення чисельності ПАТ «ВБР». Причиною скорочення чисельності персоналу ПАТ «ВБР» до категорії неплатоспроможних банків шляхом прийняття постанови Правління НБУ від 27.11.2014 року № 743 « Про віднесення ПАТ «ВБР» до категорії неплатоспроможних», а також рішення ОСОБА_2 від 27.03.2015 року, яким затверджено внесення НБУ пропозиції про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР». Позивач був ознайомлений з попередженням 09.10.2015 року, а звільнений 28.09.2016 року після спливу одинадцяти місяців. Попередження про наступне звільнення містило відомості про можливе вивільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП, що і фактично відбулося 28.09.2016 року. В день звільнення позивачу було виплачену вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку та проведено повний розрахунок. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки у ОСОБА_2 гарантування відсутня будь-яка заборгованість по заробітній платі перед позивачем і обовязок щодо її відшкодування, а також зміни дати звільнення. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В подальшому просив справу закінчити слуханням без його участі ( а. с. 192).

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача ПАТ «ВБР», ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «ВБР» з 01.11.2013 року по 28.09.2016 року, де працював на посаді начальника сектора реалізації заставного майна відділу позасудового врегулювання проблемної заборгованості Департамента по роботі з проблемними активами. ( а. с. 14).

28.09.2016 року звільнений у звязку з ліквідацією, за п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 493к від 15.09.2016 року ( а. с. 14).

Згідно наказу № 293к від 01.10.2015 року Департаменту по роботі з персоналом доручено попередити в термін з 01 по 10 жовтня працівників ПАТ «ВБР» про наступне можливе вивільнення із займаної посади, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням чисельності ( а. с. 9).

Рішенням виконавчої дирекції ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб № 234 від 22.12.2015 року розпочато процедура ліквідації ПАТ «ВБР» з 23 грудня 2015 року по 22 грудня 2017 року включно; призначено уповноваженою особою ОСОБА_2 та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ВБР» ОСОБА_6 ( а. с. 12)

Наказом ОСОБА_2 № 441 від 22.12.2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «ВБР» з 23 грудня 2015 року по 22 грудня 2017 року включно; призначено уповноваженою особою ОСОБА_2 та делеговані повноваження ліквідатора ПАТ «ВБР» ОСОБА_6 ( а. с. 13).

Як вбачається з матеріалів справи позивач 09.10.2015 року був попереджений на виконання наказу ПАТ « ОСОБА_5 банк розвитку» « Про скорочення чисельності персоналу ПАТ «ВБР» від 01.10.2015 року № 293к про наступне можливе вивільнення із займаної посади у зв»язку з скороченням чисельності ПАТ «ВБР», згідно п. 1 ст. 40 КЗпП через 2 місяці з моменту вручення відповідного попередження. ( а.с. 8).

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Згідно з п. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, згідно з положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

За ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Згідно ч.4 ст.110 ЦК України особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк може бути ліквідований у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб. ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішенн НБУ про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснюється тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку ;банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як зазначалось вище,наказом тимчасової адміністрації № 293 к від 01.10.2015 року у звязку зі зміною організації праці прийнято рішення про скорочення чисельності персоналу банку на підставі ст.. 40 п. 1 КЗпП України та вирішено повідомити працівників про наступне звільнення не пізніше як за два місяці до дати звільнення. ( а.с. 9)

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 21.12.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ОСОБА_5 Розвитку» почато процедуру ліквідації цього банку.( а.с. 159).

Отже, підстава,за якою позивач був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України це саме ліквідація банку, що знайшло свою підтвердження як поясненнями представників відповідачів, матеріалами справи.

Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у випадку, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП). Одночасно суд визнає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Аналогічні розяснення містить пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказує на порушення його прав при звільненні, а саме ,отримавши попередження про звільнення у звязку з скороченням чисельності, та не видавши відповідний наказ про таке звільненні, він продовжував працювати на підприємстві , і лише через 11 місяців його було звільнено у звязку з ліквідацією підприємства, про що він не був попереджений.

Суд, в даному випадку, погоджується з доводами позивача про порушення з боку відповідача ПАТ «ВБР» порядку звільнення в разі ліквідації підприємства, оскільки, попередження про звільнення позивач отримав 09.10.2015 року саме у зв»язку із скороченням чисельності та у зв»язку з тим, що відповідчем не прийнято відповідного наказу про таке звільнення відповідач продовжував працювати після попередження 11 місяців, і лише на підставі наказу виконавчої дирекції ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб від 22.12.2015 року про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» з 23.12.2015 року, позивача на підставі наказу ПАТ «ВБР» № 493 к від 15.09.2016 року звільнено з займаної посаді у зв»язку з ліквідацією без відповідного попередження, що передбачено ст.. 49 КЗпП України.

Доводи представника відповідача ПАТ «ВБР» про те, що належне повідомлення по зивача від 09.10.2015 року про наступне звільнення свідчить про дотримання відповідачем порядку вивільнення працівників в разі ліквідації, суд не може прийняти до уваги за наступними підставами.

Нормами діючого законодавства дійсно не передбачено встановленої форми попередження власника підприємства про звільнення працівників.

Проте, суд вважає за необхідним зазначити, що такі зміни в організації виробництва та праці як ліквідація підприємства та скорочення чисельності є різними поняттями.

Ліквідація- це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов»язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

Скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, яке може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюваннями підприємства, установи організації.; передбачає особу процедуру вивільнення , ніж при ліквідації підприємства.

Зокрема, при скорочення чисельності у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці діють обмеження щодо звільнення окремих категорій працівників,переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, необхідна згода профспілкової організації на таке звільнення.

При ліквідації підприємства згода профспілкової організації на звільнення працівника не потрібна, не надається переважне право на залишення на посаді окремим працівникам.

Отже, аналізуючи вищезазначені норми права, суд приходить до висновку, що в усіх випадках звільнення за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням пільг, гарантій та компенсацій. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

За таких обставин, враховуючи, що при ліквідації підприємства нормами діючого законодавства передбачено певний порядок вивільнення працівників, ніж при скороченні чисельності, суд приходить до висновку, що ПАТ «ВБР» порушило визначені ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України гарантію працівника на право бути належним чином повідомленим про його наступне звільнення з роботи саме у зв»язку з ліквідацією підприємства.

Як зазначено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів в усіх випадках звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

В разі порушення порядку повідомлення про наступне вивільнення, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Враховуючи згадані розяснення Пленуму Верховного Суду України суд вважає, що дата звільнення позивача підлягає зміні із 28 вересня 2016 року на 28 листопада 2016 року.

У звязку зі зміною дати звільнення позивача, суд згідноч.2 ст.235 КЗпП України вирішує питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 вересня 2016 року по 28 листопада 2016 року.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року середній заробіток за час вимішеного прогулу обчислюється з середньомісячної заробітної плати за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат проводяться шляхоммноження середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Здійснюючи розрахунок середньоденний заробіток позивача враховуючи розмір зарплати за липень-серпень 2016 року становить ( 9342,25+9342,25 = 18684,5 : 44 р.д .) = 424,64 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 424,64х 44 =18684,50 грн.

Враховуючи, що суд, на підставі ст. 11 ЦПК України, дотримуючись принципу диспозитивності, не виходить за межі заявлених позовних вимог, з відповідача ПАТ «ВБР» на користь позивача слід стягнути 18242,76 грн.

Суд, також враховуючи характер спірних правовідносин, роз'яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", положення ст. 237-1 КЗпП України, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також, враховуючи, що вимоги про відшкодування моральної шкоди мають похідний характер, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Що стосується позовних вимог в частині визнання дій відповідача протиправними, то суд вважає за необхідним зазначити наступне.

Дії відповідача є такими, що порушують трудові права особи, якщо відповідні дії не повинні вчинятись таким суб'єктом щодо цієї особи, виходячи з наданої йому компетенції.

В даному випадку, вимоги про визнання дій відповідача ПАТ «ВБР» щодо направлення попередження про звільнення з порушенням визначеного нормами діючого законодавства порядку , протиправними , є неналежним способом захисту цивільних прав, оскільки вчинення відповідачем законодавчо визначених дій , або не вчинення таких дій ( бездіяльність) має наслідком прийняття відповідного наказу про звільнення і самі по собі не можуть бути визнані протиправними, і задоволенню, у зв»язку з цим не підлягають.

Позовні вимоги позивача , заявлені до ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб задоволенню не підлягають у звязку з тим, що відповідно до Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа ОСОБА_2 діє від імені банку в межах повноважень фонду, трудові відносини були укладені позивачем саме з ПАТ «ВБР», яке на час розгляду справи не ліквідовано, а отже, у ОСОБА_2 відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем у звязку з порушенням його трудових прав.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України, суд приймає до уваги, що при пред'явленні позову позивач був звільнений від сплати судового збору згідно ст. 5 Закону України "Про судовий збір" та вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «ВБР» в дохід держави 733,62 грн. судового збору .

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 40, 43, 235 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. « Про практику розгляду судами трудових спорів», ст..ст. 10,11,88,209,212,214-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Зобов»язати ПАТ «ВБР» скасувати запис від 28.09.2016 року у трудовій книжці та внести новий запис про дату звільнення з «28.09.2016 року» на « 28.11.2016 року»

Стягнути з Публічного Акціонерного Товариства « ОСОБА_5 розвитку» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18242,76 грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Стягнути з Публічного Акціонерного Товариства « ОСОБА_5 розвитку» на користь держави судовий збір у розмірі 733,62 грн..

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: