Справа № 464/5816/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/6662/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Копняк С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення авансових платежів, завдатку, грошової компенсації моральної шкоди,-

встановила:

У вересні 2017 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_5, просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 авансові внески у розмірі 52 420 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 завдаток в розмірі 105 000 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29 вересня 2017 року відкрито провадження у даній справі.

Одночасно з поданням позовної заяви представник позивача ОСОБА_2 подав заяву, у якій просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу ОСОБА_5 та заборони тимчасово виїжджати за межі України до набрання законної сили рішенням Сихівського районного суду м.Львова.

Оскаржуваною ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29 вересня 2017 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята в порушення норм матеріального та процесуального права, тому така підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі покликається на те, що відповідач зобовязаний повернути позивачам авансові платежі, завдаток, що в цілому складає 167420 грн., тому вважає, що невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, у звязку з виїздом відповідача за межі України.

Просить скасувати ухвалу ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 вересня 2017 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених вимог.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_2, представник позивача ОСОБА_3, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм судових повісток (а.с. 41-42), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Відповідач ОСОБА_5 викликався в судове засідання та не з»явився, повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось в суд за закінченням терміну зберігання (а.с. 43).

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення виходячи із такого.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала постановлена судом на час дії Цивільного процесуального кодексу в редакції від 18.03.2004 року, відтак законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали перевіряється відповідно до положень ЦПК України в ред. від 18.03.2004 року.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову, яке допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З виділених матеріалів встановлено, що в провадженні Сихівського районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення авансових платежів, завдатку, грошової компенсації моральної шкоди.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову представник позивачів зазначав, що невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, у звязку з виїздом відповідача за межі України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві не зазначено відомостей, що необхідні для забезпечення позову у виді арешту на майно, зокрема, відсутні конкретні відомості на яке саме майно позивач просить накласти арешт, місцезнаходження такого майна, а відсутність зазначених відомостей унеможливлює встановлення співмірності вжитих заходів забезпечення позову із ціною позову.

Крім цього, суд вказав, що заява про вжиття заходів забезпечення позову у виді обмеження відповідача у праві виїзду за кордон до задоволення не підлягає, оскільки позивачем не наведено жодних вагомих обставин, які б свідчили про необхідність застосування вказаного заходу.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду з наступних підстав.

Частина 3 ст. 152 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Разом з цим, на даній стадії розгляду справи поняття співмірності позовних вимог є оціночним та розмежовується судом з врахуванням даних та доводів позивача і доказів, які містяться у матеріалах справи.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, аналогічні положення закону містяться в розясненнях п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об'єктом прав, що став предметом спору.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Разом з тим, на підтвердження належності відповідачу ОСОБА_5 на праві власності рухомого чи нерухомого майна, стороною позивача не подано жодних доказів.

Зважаючи на те, що даний спір носить майновий характер, однак на даній стадії розгляду справи поняття співмірності позовних вимог є оціночним та розмежовується судом з врахуванням даних та доводів позивача, а також доказів, які містяться у матеріалах справи, місцевий суд підставно вважав, що заява з вимогою забезпечити позов шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно буде неспівмірною із заявленими вимогами в межах 160000 грн.

В свою чергу, питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України врегульоване статтею 377-1 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року), при цьому передбачене законодавцем як необхідне обмеження у випадку встановлення факту умисного ухилення боржника від виконання зобов'язань за рішенням суду, а не як захід забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2017 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_6