Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна загальноосвітня школа I-III ступенів «Фортуна» про визнання контрактів про співробітництво в процесі навчання та виховання учня недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5- на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він з ОСОБА_4 є батьками малолітнього - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року між ним, ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Приватна загальноосвітня школа I-III ступенів «Фортуна» (далі - ТОВ «ПЗШ I-III ступенів «Фортуна») було укладено контракти про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами яких ОСОБА_6 отримував освітянські послуги зі сплатою 2 100 грн щомісячно, а з 01 липня 2014 року у розмірі 2 250 грн щомісячно. Зазначав, що він не був обізнаним про укладені між відповідачами правочини, їх не підписував, хоча зазначений стороною договорів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги та посилаючись на те, що вказані контракти укладені з порушенням норм чинного законодавства України, без його волевиявлення, просив суд визнати їх недійсними.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано контракти про співробітництво в процесі навчання та виховання учня ТОВ «ПЗШ I-III ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та від 01 липня 2014 року недійсними.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано контракти про співробітництво в процесі навчання та виховання учня ТОВ «ПЗШ I-III ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та від 01 липня 2014 року в частині зазначення стороною договорів ОСОБА_3 недійсними. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України х розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано контракти від 01 липня 2013 року № 1872013 та від 01 липня 2014 року №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Фортуна» недійсними в частині зазначення стороною контрактів ОСОБА_3

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

01 липня 2013 року між ними укладено контракт № 18/2013 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами якого школа зараховує ОСОБА_6 до першого класу. Протоколом погодження договірної оплати за навчання в зазначеній школі від 01 липня 2013 року сторони домовились про оплату в розмірі 2 100 грн щомісячно.

01 липня 2014 року між тими ж сторонами укладено контракт № 100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами якого школа зараховує ОСОБА_6 до 2-Б класу. Протоколом від 1 липня 2014 року сторони встановили оплату в розмірі 2 250 грн щомісячно.

Умовами зазначених контрактів визначено права та обов'язки батьків учня, однак ОСОБА_3 згоди на їх укладення не надавав та не підписував їх.

Відповідно до пп. 1.2.1., 1.2.3. контрактів батьки із ліцензією про надання права на освітню діяльність, статутом «Школи», навчальними планами, програмами, підручниками, режимом дня, правилами для учнів, умовами харчування, підвозу транспортом, системою оплати, щоденним навантаженням учня ознайомлені та згодні; матеріально забезпечують робоче місце учня.

Визнаючи недійсними контракти про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи І-ІП ступенів «Фортуна» недійсними в частині підписання їх батьком, апеляційний суд виходив із того, що контракти підписані лише ОСОБА_4, батько ОСОБА_3 вказаних контрактів не підписував, а отже, вони не можуть бути підставою для виникнення у останнього обов'язків перед приватною загальноосвітньою школою І-ІП ступенів «Фортуна».

Відмовляючи у визнанні спірних контрактів недійсними в цілому, апеляційний суд виходив із недоведеності вимог та з того, що укладення цих правочинів ОСОБА_7 було викликано інтересами дитини

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 14 червня 2012 року «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» наголошено, що висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, всупереч зазначеним нормам закону, висновків і мотивів, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року, не врахував, не вірно застосував норми права, які регулюють ці правовідносини.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції від 19 листопада 2015 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 23 березня 2016 року вказував, що судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 212-215, 309 ЦПК України.

Зокрема, суд касаційної інстанції звернув увагу п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», у якому судам роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме в момент вчинення правочину.

Встановивши, що правочин не підписаний однією із його сторін, апеляційний суд послався на те, що він укладений в інтересах малолітнього ОСОБА_6, тому при перевірці правомірності їх укладення слід насамперед з'ясувати чи відповідають їх умови інтересам дитини.

При цьому, апеляційний суд керувався нормами Сімейного кодексу України.

Проте, такі висновки апеляційного суду є помилковими, оскільки вимоги про недійсність правочину вирішуються за правилами цивільного законодавства.

Так, спірними є контракти, укладені між приватною загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів «Фортуна» і батьками неповнолітнього ОСОБА_6, 01 липня 2007 року, про співробітництво в процесі його навчання та виховання.

Вказаними контрактами передбачений ряд обов'язків кожного з батьків та відповідальність батьків перед школою.

Додатком № 1 до кожного з контрактів є протокол-погодження договірної оплати за навчання у приватній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів «Фортуна», який є підставою для взаємних розрахунків і платежів між обома сторонами ( у тому числі й позивачем) (а. с. 8).

Тобто, контракт - є цивільно-правовим правочином, спрямованим на виникнення цивільних прав та зміну чи припинення обов'язків в обох сторін, у тому числі й позивача.

Правова природа вказаного правочину вимагає волевиявлення на його укладення обох батьків дитини.

Проте, волевиявлення батька на його укладення та на узгодження протоколу, який є додатком до контракту, не було.

Відтак, з'ясуванню при розгляді вимог про визнання договору недійсним підлягає саме факт порушення прав та інтересів позивача, а не відповідність чи суперечність укладеного договору інтересам дитини, як помилково вважав апеляційний суд.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що контрактами, укладеними між відповідачами 01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року, а також протоколами погодження договірної оплати за навчання, визначені обов'язки позивача та його відповідальність за невиконання їх умов усупереч відсутності його волевиявлення на укладання зазначених контрактів, що підтверджується відсутністю підпису позивача, як сторони правочину.

При цьому, районний суд вірно застосував положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, які позивачем доведено.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом помилково скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 рокускасувати.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик