Справа №489/1010/17 29.05.2017 29.05.2017 29.05.2017
Справа №489/1010/17 Головуючий першої інстанції Тихонова Н.С.
Провадження №22-ц/784/1201/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

29 травня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2017 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 15 серпня 1998 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Від даного шлюбу вони мають дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

11 серпня 2010 року шлюб між сторонами розірвано, а з 20 жовтня 2014 року позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином Федеративної Республіки Німеччина - ОСОБА_8.

З 2012 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл для тимчасового перетину кордону України для оздоровлення та подорожі в країнах Європи, та декілька разів відповідач такий дозвіл надавав.

У період з 10 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року позивач має намір виїхати з сином до Федеративної Республіки Німеччина, проте відповідач на це згоди не дає.

Посилаючись на викладенні обставини, ОСОБА_2 просила про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька у період з 10 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року.

Відповідач проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що він неодноразово надавав дозвіл на виїзд сина за межі України без його супроводу, однак натепер, такого дозволу надавати не бажає. Свою позицію обґрунтовує тим, що останнім часом позивач чинить перешкоди йому у спілкуванні з сином, а зазначений дозвіл їй потрібен для того, щоб забрати його на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччина. За такого, він не заперечує проти тимчасового виїзду сина до вказаної країни, але бажає супроводжати його до місця прибуття.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччина, неповнолітньої дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4, у період з 10 червня 2017 року до 25 серпня 2017 року. Зобов'язано позивача повернути дитину в Україну після спливу терміну перебування за кордоном. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права, просив рішення змінити та ухвалити нове рішення, яким надати йому можливість супроводжувати сина до Федеративної Республіки Німеччина в період з 10 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що вони є обґрунтованими, оскільки тимчасовий виїзд дитини за кордон на відпочинок не порушує прав батька і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні сина.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками районного суду. Водночас вважає, що резолютивна частина судового рішення викладена не у повній відповідності з вимогами закону щодо порядку перетину державного кордону.

Так, згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

За загальними правилами, встановленими Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (з наступними змінами), оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Згідно з положеннями ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57.

Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст.153,157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

Така правова позиція підтримана Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 19 грудня 2012 року (справа № 6-44788).

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що з 15 серпня 1998 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Від даного шлюбу вони мають дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14,15).

11 серпня 2010 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7).

З 20 жовтня 2014 року ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином Федеративної Республіки Німеччина - ОСОБА_8, який був зареєстрований Відділом РАЦС м. Адельсхайм Федеративної Республіки Німеччина (а.с.17,18).

20 лютого 2017 року ОСОБА_8 запросив ОСОБА_6 у гості на свій 52 день народження та на 45 день народження свого молодшого брата, та на спільне святкування у кругу сім'ї літнього свята (а.с.21).

Позивач у зв'язку із запрошенням її чоловіка ОСОБА_8 мала намір тимчасово виїхати разом з сином за межі України, але відповідач відмовляється надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з матір'ю .

З довідки Першої української гімназії імені Миколи Аркаса від 24 лютого 2017 року, у якій навчається ОСОБА_6, вбачається, що керівництво гімназії не заперечує щодо його відвідування Федеративної Республіки Німеччина з 10 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року (а.с.23).

За такого, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.212,303,304 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, колегія суддів виходить з наявності підстав, передбачених ст.313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, що вірно констатував і суд першої інстанції.

При цьому, колегія суддів вважає, що в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, і тому таке судове рішення право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушує і не обмежує.

До того ж, надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6 за кордон до Федеративної Республіки Німеччина без згоди батька ОСОБА_4 в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме його розвитку. При цьому, такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію.

Разом з тим, колегія суддів вважає за можливе змінити рішення у відповідності до приписів ч.1 ст.309 ЦПК України в частині надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини та викласти резолютивну частину у новій редакції, оскільки у судовому рішенні не зазначено особу, у супроводі якої буде перетинати державний кордон малолітня дитини, що може утруднити чи взагалі унеможливить виконання такого рішення.

В іншій частині рішення ухвалене у відповідності до обставин справи, вимог закону та з врахуванням судової практики, яка склалася при вирішення справ цієї категорії.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2017 року в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька змінити, виклавши резолютивну частину у наступній редакції.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Федеративної Республіки Німеччина з метою відпочинку у період з 10 червня 2017 року (десятого червня дві тисячі сімнадцятого року) по 25 серпня 2017 року (двадцять п'яте серпня дві тисячі сімнадцятого року) дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, серія НОМЕР_2, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції 07 липня 2004 року), у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1, паспорт серія НОМЕР_3, виданий Ленінським РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області 20 січня 2015 року).

В іншій частині судове рішення - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина