Справа № 570/4497/16-ц
Номер провадження 2/570/331/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача адвоката Яреми С.В.,

представника відповідача адвоката Дем'яненко Л.П.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що у період шлюбу сторонами придбано житловий будинок з надвірними будівлями, представник позивача у поданій до суду 21 вересня 2016 року позовній заяві, вимоги якої були збільшені, просить здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши у його власність 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки площею 0.25 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах.

По суті спору показала, що позивач постійно перебував на заробітках, тому всі документи оформлялися на дружину. Ніким не заперечується, що будинок куплявся та перебудовувався за спільні кошти подружжя, як і те, що він знаходиться на земельній ділянці з цим же статусом. Позивач не бажає в натурі ділити це майно, оскільки після того, як дружина стала проживати з іншим чоловіком ще під час перебування з ним в шлюбі, не має бажання мати з нею жодних стосунків. Він хоче віддати дітям свою частку майна, але без визначення своєї частки зробити це не може.

Новостворене майно не ділиться, тому не є предметом спору.

Відповідач позов не визнала за відсутністю предметі спору, подавши письмові заперечення. Згідно них спірне майно на даний час знищене, про що сторонам достовірно відомо, тому право власності на нього припинене згідно п.4 ч.1 ст.346 ЦК України, а будівництво нового будинку в силу закону /ч.1 ст.376 ЦК України/ вважається самочинним.

Її представник адвокат Демяненко Л.П., підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, по суті спору показала, що не заперечуючи того, що старий будинок придбаний за спільні кошти подружжя, на даний час позов є безпідставним, тому сторонам необхідно вирішувати спір про нове самочинне недобудоване майно.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у цивільному процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 1997 року по 23 серпня 2016 року та мають неповнолітніх дітей, яких рішенням суду залишено проживати з матір'ю, на їх утримання з

відповідача на користь позивача стягуються аліменти на їх утримання.

Згідно з рішенням Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 191 від 17 жовтня 2007 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 передана у власність ОСОБА_4.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66626069 від 25 серпня 2016 року договір купівлі-продажу житлового будинку від 08 листопада 2007 року, реєстраційний номер 5283, оформлено на ОСОБА_4.

Витягом з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, наданої Управлінням держгеокадастру у Рівненському районі підтверджується вартість земельної ділянки площею 0.25 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку з нормативно-грошовою оцінкою у 171 233 грн. 18 коп.

05 травня 2009 року на ім»я ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 за вказаною адресою.

30 червня 2009 року Шубківська сільська рада Рівненського району Рівненської області своїм рішенням № 82 дала дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення документації для будівництва житлового будинку та зобов»язано знести старий житловий будинок за вказаною адресою.

Ст.15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 цього кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом від 17.07.97 №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Ст.321 ЦК закріплює принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції, відповідно до ч.4 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено в ст.317 ЦК.

Згідно з нормою ст.319 цього кодексу власник володіє, користується й розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, виконуючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону й порушувати права інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення

містить і норма ст.368 ЦК.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК).

Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, то згідно правового висновку, зробленого Верховним судом України при розгляді справи № 6-2710цс15 у разі будівництва подружжям на земельній ділянці, приватизованій одним із подружжя в період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, право спільної сумісної власності на неї виникає в обох з подружжя.

Згідно ч.4 ст.15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони), правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ним (нею) осіб (ч.1 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Втрата права власності шляхом його припинення у зв'язку із знищенням майна передбачена нормою ст.349 Цивільного кодексу України. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб. Зокрема, це може бути таке використання майна, в результаті якого воно повністю і назавжди втрачає свої властивості, індивідуальні ознаки тощо. Власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі.

Одночасно, за змістом ч.2 ст.349 Цивільного кодексу України у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Припинення права власності на таке майно пов'язується з наявністю юридичної сукупності: дії або події, що потягли знищення речі; правочину - звернення власника до відповідного органу; адміністративного акту - рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру.

Таким чином, із змісту ч.2 ст.349 ЦК України випливає, що припинення права власності на нерухоме майно можливе виключно за згодою власника такого майна шляхом подання відповідної заяви до державного реєстру.

Судом встановлено, що сторони до відповідного органу із заявою про припинення права власності не зверталися, при тому, що припинення права власності на майно у зв»язку з його знищенням має відбуватись у передбаченому законодавством позасудовому порядку.

За заявою власника спірного майна зміни до державного реєстру щодо його знищення не вносилися, тому сторона відповідача дійшла до

передчасного висновку про те, що відповідно до вимог ч.4 ст.346, ст.349 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна, а подання власником знищеного майна відповідної заяви є лише моментом припинення права власності.

Враховуючи викладене вище, висновки відповідача про відсутність порушення в даному випадку прав та охоронюваних законом інтересів позивача, не грунтуються на законі.

Ніким не заперечується, що спірний будинок, 1952 року побудови, який належав на праві приватної власності сторонам відповідно до положень ст. 60 СК України, на даний момент переобладнаний (реконструйований) у новозбудований будинок, загальною площею 194,1 кв.м.

Крім того, суд вважає, що в наявності порушене право позивача, оскільки зі змісту позовних вимог та пояснень його представника в суді вбачається, що у позивача спір виник з питання права власності на будинок, належний відповідачу, а не реєстрації права власності на новозбудований об'єкт нерухомості.

У ЦК, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (ч.1 ст.181, п.6 ч.1 ст.346, стст.350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (ст.331), «об'єкт будівництва» (стст.876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно зводили будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, які підлягають виділу, і технічно довести до кінця спорудження зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали й конструктивні елементи споруди або з урахуванням конкретних обставин залишити її одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, що зводився за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові ВС від 16.12.2015.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову.

Відповідачем не спростовано, що спірне майно придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався передбаченим законом принципом рівності часток дружини та чоловіка у спільному майні подружжя і виходив із того, що спірне майно придбане сторонами у період шлюбу за спільні кошти та спільною працею подружжя, а також врахував відсутність належних та переконливих доказів протилежного.

Відповідно до правил ст.88 ЦПК України у випадку задоволення позову з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору, разом з тим у зв'язку із диспозитивністю цивільного процесу суд не вирішує питання щодо відшкодування судових витрат, оскільки така вимога позивачем не заявлялася.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки площею 0.25 га для його будівництва та обслуговування.

Повне судове рішення виготовлено 05 травня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 10 днів з проголошення, а особами, які не були при цьому присутні, отримання його копії.

Суддя: Кушнір Н.В.