У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представник публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Трегуб Оксани Анатоліївни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

30 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від

23 лютого 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, як солідарних боржників, -

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідачами, як поручителем та майновим поручителем позичальника виникли обов'язки про своєчасне погашення кредитної заборгованості, які виконуються не належним чином, у зв'язку з чим станом на 10 вересня 2014 року виникла заборгованість в сумі 287 833 грн 42 коп., яку позивач просив стягнути з

ОСОБА_3, ОСОБА_4, як солідарних боржників.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, представник ПАТ «Альфа-Банк» - ТрегубО.А. просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості по кредитному договору з ОСОБА_3, як поручителя, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що договір поруки, укладений між ОСОБА_3 та банком припинив свою дію 15 лютого

2012 року, оскільки вона, як поручитель, не давала своєї згоди на збільшення процентної ставки по кредитному договору (з 12,5% до 13,5%), а також у судовому засіданні не здобуто доказів, які б свідчили про її згоду відповідати за нового боржника. В іншій частині відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач неправильно обрав спосіб захисту, оскільки відповідачі не можуть відповідати перед банком за нормами закону, що передбачають загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов'язань.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Встановлено, що 28 серпня 2007 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_5, уклали кредитний договір № 1901/0807/88-222, відповідно до умов якого, Банк зобов'язався надати ОСОБА_5 кредит у сумі

25 000 дол. США, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти (12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом) за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 28 серпня 2007 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3, уклали договір поруки №1901/0807/88-222-Р-1, за умовами якого, позичальник та ОСОБА_3 повинні були відповідати перед позивачем за порушення обов'язків за договором, як солідарні боржники.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши

ОСОБА_5, кредит у сумі 25 000 дол. США, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача.

В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_5, свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 10 вересня 2014 року мав прострочену заборгованість за кредитом - 21 650,55 дол. США, що за курсом НБУ на 10 вересня 2014 року складає - 280 413 грн 47 коп., за відсотками -

514,63 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складало -

6 665 грн 38 коп., а також неустойку в розмірі 58,26 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складало - 754 грн 57 коп., про що свідчить розрахунок заборгованості.

15 жовтня 2015 року боржник ОСОБА_6 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ИД № 195125, виданим 16 жовтня 2015 року Білецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області.

За приписами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Обставини, за яких припиняється порука, чітко визначені у ст. 559 ЦК України.

Виходячи з юридичної природи поруки як засобу забезпечення виконання зобов'язань, порука припиняється у разі припинення основного зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України.

Отже, з підстав вищевикладеного, смерть боржника, зобов'язання якого є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою, є підставою припинення зобов'язань за кредитним договором, а тому припинився також договір поруки, укладений в якості забезпечення виконання основного зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 559 ЦК порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Аналогічне правило міститься також у ч. 1 ст. 523 ЦК - порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

Згідно з ЦК (статті 513, 520, 521) заміна боржника у зобов'язанні відбувається шляхом укладення правочину про заміну боржника, причому у тій самій формі, в якій було укладено правочин, на підставі якого виникло зобов'язання.

У п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати, що поручитель приймає на себе зобов'язання відповідати за виконання кредитного договору за боржника, а також за будь-якого боржника в разі переводу боргу чи смерті боржника, якщо таке зазначено у договорі поруки.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

У разі смерті фізичної особи - боржника за зобов'язанням, у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця (статті 1216, 1218 ЦК). Таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням (ухвала Верховного Суду України від 6 липня 2011 р. у справі № 6-25785св09).

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Якщо боржник помер, то в силу ст. 1282 ЦК спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК Українистроки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредита включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Оскільки, кредитор пред'явив вимоги до спадкоємців поза межами зазначених строків, підставою для відмови кредитору у зверненні стягнення на спадкове іпотечне майно є саме ця обставина, а не факт неотримання спадкоємцями свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи, що неправильне застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, підстави для скасування такого рішення відсутні.

Такий висновок узгоджуються з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-33цс15 від 08 квітня 2015 року, яка у силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості по кредитному договору з ОСОБА_3, як поручителя, суди виходили з положень ч. 3 ст. 559, 523, 607 ЦК України, оскільки у договорі поруки між позивачем та поручителем ОСОБА_7 відсутня умова про її згоду відповідати за нових боржників.

В іншій частині відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що кредитор спадкодавця не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, а тому з врахуванням вимог ч. 4 ст.1281 ЦК позбавлений права вимоги до спадкоємців.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк».

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представник публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - ТрегубОксани Анатоліївни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

30 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від

23 лютого 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, як солідарних боржників, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович