Справа №472/225/16-ц 10.05.2017 10.05.2017 10.05.2017
Провадження №22-ц/784/1029/17
Справа № 472/225/16-ц
Провадження № 22ц/784/1029/17 Головуючий суду у 1-ї інстанції Тустановський А.О.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

10 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Тищенком Л.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року

за позовом

ОСОБА_5

до ОСОБА_4

про усунення перешкод в користуванні власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями, що розташовані у АДРЕСА_1, і належать йому на праві власності, шляхом їх звільнення від рухомого майна та демонтування замків.

В обґрунтування позову зазначав, що у червні 2015 року він набув право власності на зазначені нежитлові приміщення, які придбав з торгів. Але, з цього часу не може ними користуватися, так як відповідач чинить йому перешкоди в цьому, не звільняє їх від рухомого майна та не демонтує замки, що обіцяв зробити до 2 жовтня 2015 року.

Заочним рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено, ухвалено про зобов'язання ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями, що розташовані у АДРЕСА_1, і належать ОСОБА_5, шляхом їх звільнення від рухомого майна та демонтування замків. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та їх неповне з'ясування, просить скасувати заочне рішення суду і ухвалите нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову, так як нежитлові приміщення здані ним в оренду іншої особі, яка і зберігає у цих приміщеннях належні їй речі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт порушення його прав як власника нежитлових приміщень у зв'язку із ненаданням до нього доступу попереднім власником, який зберігає в цих приміщенням різного роду речі, а тому права позивача підлягають поновленню шляхом зобов'язання відповідача усунути перешкоди, та звільнити належні ОСОБА_5 приміщення від рухомих речей та демонтувати замки.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

При вирішенні справи судом встановлено, що позивач з 17 червня 2015 року є власником нежитлового приміщення столярного цеху, що розташовано у селі Калинівка по вулиці Центральній, 34-а, та нежитлового приміщення олійного цеху, що розташовано у селі Калинівка по вулиці Центральній, 34. Таке право власності він набув шляхом придбання майна з прилюдних торгів (а.с.5-8).

2 липня 2015 року внаслідок проведених прилюдних торгів, в присутності сторін, складено акт державного виконавця, за яким ОСОБА_5 відмовився приймати придбане ним майно, у зв'язку з находженням в ньому належних ОСОБА_4 рухомих речей, а останній зобов'язався в строк до 2 жовтня 2015 року звільнити приміщення від цього майна та передати нежитлові приміщення в користування позивача (а.с.9).

22 січня 2016 року позивачем ОСОБА_5 направлено в адресу відповідача попередження про невиконання ним обов'язку щодо звільнення приміщень від належного ним майна та передачі цехів в його користування. За зворотнім повідомленням лист-попередження отримано відповідачем ОСОБА_4 28 січня 2016 року (а.с.10-11).

17 лютого 2016 року позивачем за участю осіб, що проживають поряд з належними йому приміщеннями, складено акт, про відмову ОСОБА_4 звільнити приміщення від речей та демонтувати замки (а.с.12-13).

Не заперечуючи сам факт неможливості позивача користуватися спірними приміщеннями, відповідач ОСОБА_4 у поданої ним апеляційній скарзі пояснював такі обставини тим, що у квітня 2015 року здав спірні приміщення іншій особі, яка ними користується та зберігає своє майно, а він не має доступу до нього, а, отже, не може чинити перешкоди ОСОБА_5 в користуванні належною йому власністю.

У відповідності до положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд.

Одночасно, за змістом статті 391 ЦК України, якою керувався позивач, передбачена можливість захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Таке рішення може бути ухвалено в разі доведеності ним відповідно до вимог частини 3 статті 10 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб, та при наявності у нього права власності на спірний об'єкт.

Тому, обставини щодо протиправної поведінки відповідача у вигляді невиконання ним взятого на себе обов'язку по звільненню нежитлових приміщень до 2 жовтня 2015 року, створили перешкоди позивачу в користуванні належним йому майном на власний розсуд, що є порушення прав останнього як власника. Ці факти ним у судових засіданнях доведені, та підтверджені належними доказами.

Посилання відповідача на наявність договорів оренди від 15 квітня 2015 року як підставу для відмови у задоволенні позову не можуть бути покладені в основу рішення, так як, на ці обставини ОСОБА_4 не посилався при покладені на нього обов'язку державним виконавцем у липні 2015 року, при виклику до судових засідань у суді першої інстанції, та при зверненні із заявою про перегляд заочного рішення, а їх копії були надані до суду тільки після укладення відповідачем угоди з адвокатом.

Окрім цього, вищезазначені договори оренди укладені на максимальний строк, який не передбачає їх нотаріальне посвідчення, та ідентифікацію особи орендаря, а також за встановлених судом обставин справи, викликають сумнів у належності наданих доказів, що в свою чергу, не позбавляє права позивача, за наявності на те підстав, додатково звернутися за захистом своїх прав у встановленому законом порядку.

Тому, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції, фактично застосувавши саме ті норми матеріального закону, які підлягають застосуванню в цьому випадку, в тому числі, які стосуються захисту прав власності згідно до статей 386, 391 ЦК України, дійшов справедливого висновку про задоволення позову.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального і матеріального права та немає підстав для його скасування.

Інші доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді