Справа № 302/1073/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Міжгірського районного суду від 07 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міжгірська селищна рада, про усунення перешкод у користування під'їзною дорогою, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулися у суд із позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у листопаді 2016 р.

Просили зобов'язати відповідачів розібрати ворота і винести їх за межі визначеної земельної ділянки, забезпечивши ширину під'їзної дороги до житлового будинку АДРЕСА_1 - 3.5 м., визначеної на план-схемі за висновком спеціалістів у цивільній справі № 2-5/2010 р., та на виконання рішення Міжгірської сільської ради № 104 від 08.09.2016 р. «Про визначення ширини дороги», а також у майбутньому не чинити перешкоди в користуванні цією під'їзною дорогою.

Рішенням Міжгірського районного суду від 07 лютого 2017 р. позов задоволено: зобов'язано ОСОБА_4 і ОСОБА_2 демонтувати ворота, встановлені на огорожі земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_2 зі сторони під'їзної дороги до вулиці Шевченка та встановити їх для забезпечення під'їзної дороги до житлового будинку АДРЕСА_1 шириною 3.5 м до зрізаної старої липи відповідно до плану-схеми та рішення Міжгірської селищної ради № 104 від 08.09.2016 р. «Про визначення ширини дороги», яким затверджено цю схему в додатку; зобов'язано ОСОБА_4 і ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в користуванні під'їзною дорогою встановленої ширини проїзду згідно з рішенням Міжгірської селищної ради № 104 від 08.09.2016 р. Вирішено питання судових витрат (а.с.57-60).

ОСОБА_2 і представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 просять скасувати це рішення і ухвалити нове про відмову в позові. Доводять про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указують, що задоволення позовних вимог порушує право приватної власності відповідачів, оскільки забезпечення під'їзної дороги до житлового будинку позивачів можливе лише за рахунок земельної ділянки ОСОБА_2 Зазначають, що судом першої інстанції не було враховано рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 р., яким вже були встановлені обставини в спірних правовідносинах.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_7 в інтересах позивача ОСОБА_5 не визнала скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін. Указує, що твердження відповідачів стосовно можливості встановлення ширини проїзду 3.5 м до дворогосподарства позивачів лише за рахунок земельної ділянки, успадкованої ОСОБА_2 від ї матері - ОСОБА_8, є хибним і спростовується письмовими доказами, зокрема, рішенням Міжгірського районного суду від 21.01.2010 р. у справі № 2-5/2010.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог. При цьому суд установив факт порушення земельних прав позивачів, які підлягають судовому захисту в порядку, передбаченому ст. 152 ЗК України.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно з'ясованим обставинам справи, нормам матеріального права та належно оціненим доказам.

Так, згідно з положеннями ст. 152 ч.2, ч.3 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

З огляду на останній пункт можливим є застосування також цивільно-правових способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 391 ЦК України.

Судом першої інстанції установлено та не оспорюється, що рішенням Міжгірського районного суду від 21.01.2010 р., яке набрало законної сили та є чинним, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_2, виданий Міжгірською селищною радою 21.10.2004 р. ОСОБА_8, в частині земельної ділянки площею 3.71 кв. м; вилучено в ОСОБА_8 цю земельну ділянку з межами згідно із планом-схемою за висновком спеціалістів (до зрізаної старої липи) в фонд Міжгірської селищної ради для надання під'їзної дороги шириною 3.5 м до земельної ділянки ОСОБА_9, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого Міжгірською селищною радою 25.05.2000 р.; зобов'язано ОСОБА_8: не чинити перешкод ОСОБА_9 у користуванні під'їзною дорогою до земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок; розібрати огорожу з металевої сітки та винести її за межі визначеної земельної ділянки , забезпечивши ширину дороги 3.5 м, визначеної на план-схемі за висновком спеціалістів (а.с.8-9).

Указане рішення суду було виконане, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 30.07.2010 р. (а.с.8 у цивільній справі № 302/464/15-ц).

Однак, згідно з актом роботи комісії по розгляду заяви ОСОБА_5 від 31.05.2013 р. у зв'язку із захопленням частини під'їзної дороги до її житлового будинку комісією установлено, що при встановленні воріт ОСОБА_8 ширини дороги (3.5 м) не дотримано. Фактична ширина такої склала 2.5 м., із чим сторони погодились (а.с.43).

Аналогічне порушення установлено також комісійним актом від 30.06.2015 р. та підтверджено план-схемою зйомки по факту земельної ділянки ОСОБА_8 (а.с.44, 45, 53).

Позивачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є спадкоємцями (дружиною і донькою померлого 18.06.2010 р. ОСОБА_9) і на момент ухвалення рішення у справі - співвласниками (3/4 та ? відповідно) житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.4-5 у цивільній справі № 302/464/15-ц).

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є спадкоємцями (дітьми) померлої 13.06.2016 р. ОСОБА_8 і на момент ухвалення рішення у справі - власниками житлових будинків АДРЕСА_2 (а.с.54).

Тобто, спірні правовідносини між сторонами аналогічні судовому спору між ОСОБА_9 і ОСОБА_8 у цивільній справі № 2-5/2010.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив право ОСОБА_2 на земельну ділянку, успадковану нею від матері - ОСОБА_8, не заслуговують на увагу як суперечні обставинам справи та спростовуються указаними письмовими доказами, зокрема, рішенням Міжгірського районного суду від 21.01.2010 р., яке набрало законної сили та є преюдиціальним.

Решта доводів стосуються рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30.09.2015 р., яке, на думку відповідачів, суд першої інстанції не взяв до уваги при вирішенні спору.

З приводу цих доводів колегія суддів констатує наступне.

Так, указаним рішенням апеляційного суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про зобов'язання розібрати ворота і винести їх за межі визначеної земельної ділянки, забезпечивши ширину під'їзної дороги до житлового будинку АДРЕСА_1 - 3.5 м, визначеної на план-схемі за висновком спеціалістів у цивільній справі № 2-5/2010 р., і не чинити перешкод у користуванні зазначеною під'їзною дорогою.

При цьому судом було встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не звертались до Міжгірської селищної ради із проханням про відведення під'їзної дороги шириною 3.5 м до свого житлового будинку (АДРЕСА_1), а селищна рада відповідне рішення не приймала.

Між тим, рішенням Міжгірської селищної ради № 104 від 08.09.2016 р. «Про визначення ширини дороги» визначено та затверджено розмір ширини проїзду 3.50 м до земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок за АДРЕСА_1, згідно зі схемою у додатку (а.с.6, 51, 53). Це рішення відповідачами не оспорене.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

За приписами ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

2.Рішення Міжгірського районного суду від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: