Справа № 204/726/17
Провадження № 2/204/698/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.

за участю секретаря Старостенко Т.В.

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яку позивач 16.02.2017 року уточнив, та просив суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням: квартирою № 143 в будинку № 83 по вул. Робочій в м. Дніпро внаслідок його відсутності у вказаній квартирі понад встановлені строки, зазначивши, що це рішення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 з вказаної квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 29 листопада 1991 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_4, а в 1996 році відповідач вселив її в якості члена його сім'ї в двокімнатну державну квартиру АДРЕСА_1, наймачем якої він являвся. З 1996 року до 2008 року вони з відповідачем постійно проживали вдвох у вказаній квартирі однією сім'єю, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом, маючи взаємні права та обов'язки. 15 жовтня 2001 року за заявою відповідача, вона у встановленому законом порядку була зареєстрована (прописана) у вказаній квартирі як дружина і член сім'ї наймача. Ні в якій іншій якості вона не могла бути зареєстрована (прописана) з тієї причини, що кімнати в квартирі суміжні, а заселення суміжних кімнат особами різної статі старше дев'яти років (крім подружжя) заборонено законом. Факт її реєстрації (прописки) у вказаній квартирі підтверджується відповідним штампом у її паспорті та довідкою Комунального підприємства «Жилсервіс» № 299 від 02 лютого 2017 року. В 2008 році подружні стосунки в них з відповідачем зіпсувалися і в тому ж 2008 році він забрав з квартири свої речі та переїхав на нове постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, де став проживати разом із своєю матір'ю ОСОБА_5 В 2008 році після виселення відповідач один чи два рази навідав квартиру АДРЕСА_2, а з 2009 року і до цього часу у вказаній квартирі жодного разу не з'явився. 09 червня 2010 року за взаємною згодою вони з відповідачем розірвали шлюб і з того часу як фактично, так і юридично є один для одного чужими людьми. Факт тривалого непроживання відповідача у вказаній квартирі підтверджується повною відсутністю в квартирі його носильних речей (від пальта і шапки до трусів і шкарпеток), а також повною відсутністю речей його індивідуального повсякденного вжитку (від холодильника і телевізора до зубної щітки і домашніх капців). В квартирі відсутнє спальне місце відповідача та його постіль, як відсутні і місця приймання ним їжі та гігієнічних процедур. Відповідач не має ключів від квартири і не знає коду замка на дверях у під'їзді. Після виселення в 2008 році відповідач жодного разу не сплатив комунальні платежі. Всі платежі сплачує позивач. При цьому послуги з водопостачання та газопостачання вона змушена сплачувати в подвійному розмірі, тобто за себе і за відповідача, який до цього часу зареєстрований у вказаній квартирі. За наявними в неї даними відповідач до цього часу проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, яку він наслідував після смерті його вітчима. Зі слів відповідача їй відомо, що він уклав новий шлюб і від цього шлюбу має дитину. Квартира АДРЕСА_3 до цього часу не приватизована, а тому належить до державного і громадського житлового фонду. На підставі викладеного та враховуючи, що відповідач не проживає у вказаній в квартирі більше восьми років, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх законних прав.

27 березня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, в якій просив усунути перешкоди у користуванні майном, які чинить ОСОБА_1, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: вул. Робоча, 83/143 м. Дніпропетровськ шляхом його вселення до цієї квартири. В обгрунтування зазначив, що на підставі ордеру від 23.02.1977 року його вітчиму - ОСОБА_6 та членам його сімї, якими були він - ОСОБА_4 та його мати - ОСОБА_5 було надано у користування квартиру АДРЕСА_4. Згодом, коли вітчим та мати померли, він став основним наймачем вказаної квартири. 29 листопада 1991 року він уклав шлюб з відповідачкою і з 1996 року вони проживали удвох у вказаній квартирі. Мати позивача та вітчим - ОСОБА_7 розійшлися та мати 16 серпня 1996 року ще раз вийшла заміж за ОСОБА_8 та стали проживати за іншою адресою, а саме по вул. Шишкіна 55 м. Дніпропетровськ. 10.12.2006 року вітчим помер і вони з відповідачкою вирішили переїхати до його матері для того, щоб наглядати за нею через смерть вітчима та через те, що її здоров'я почало погіршуватися. Отже з 2006 року вони разом з відповідачкою та його матір'ю проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. Після їхнього переїзду на вул. Шишкіна 55, їх з відповідачем відносини почали псуватися і у них почали виникати сварки, через що відповідач забрала свої речі та пішла проживати у спірну квартиру. Він на той момент не міг переїхати у свою квартиру, оскільки змушений був наглядати за матір'ю. У 2011 році матері стало гірше та після обстеження лікарі виявили у матері онкологічне захворювання. 5 березня 2013 року мати померла. Увесь час, з моменту коли вони з відповідачкою переїхали жити до його матері та по день її смерті, позивач жив за адресою: вул. Шишкіна, 55 м. Дніпропетровськ, оскільки був змушений доглядати за матір'ю, яка потребувала такого догляду. У свою чергу відповідач, переїхавши у 2008 році назад до спірної квартири, забрала ключі та проживала в ній сама. Після смерті матері, коли вони з відповідачкою вже розірвали шлюб, вона не дала йому ключі від вхідних дверей спірної квартири та зазначила про те, що вона одна буде проживати у спірній квартирі. Таким чином, з того часу, як у нього відпала необхідність доглядати за своєю матір'ю і по сьогоднішній день він не може потрапити до спірної квартири оскільки відповідач його туди не пускає. Вважає поважною причину його відсутності у спірній квартирі понад шість місяців, оскільки він доглядав за своєю матір'ю а після її смерті ОСОБА_1 не пускає його до спірної квартири перешкоджаючи йому у здійсненні його прав наймача кватири та використовуючи таке становище, намагається позбавити його права користування цією квартирою.

Ухвалою суду від 28 березня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном було прийнято та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Суду пояснила, що з 2006 року відповідач у квартирі не проживає. Будь-яких перешкод вона йому не чинила. Лише останнього разу, після того як звернулася до суду з даним позовом, коли відповідач намагався увійти до квартири та викликав поліцію, вона його не пустила, пояснивши це тим, що справа зараз знаходиться у суді, і як вирішить суд так і буде. У 2007 році після того як її стосунки з відповідачем погіршилися вона повернулася з будинку його матері та вітчима проживати до спірної квартири на вул. Робоча. Відповідач залишився проживати разом з матірю та до квартири не повертався. У 2010 році вони з відповідачем офіційно розлучилися.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволені, свій зустрічний позов підтримав та просив суд його задовольнити. Суду пояснив, що коли у 2006 році помер його вітчим вони разом з ОСОБА_1, на той час його дружиною, переїхали проживати до його матері на вул. Шишкіна. Матір його померла у 2013 році. У 2014 році в нього зявилася нова родина, він одружився, а у 2015 році в нього народився син. Коли у 2006 році ОСОБА_1 повернулася проживати до квартири на вул. Робочій, він залишився проживати на вул. Шишкіна, оскільки стара матір потребувала допомоги. Крім того причиною неповернення до квартири було те, що в них з позивачем на той час погіршилися відносини. Після того як позивач поїхали від нього він інколи навідувався до квартири, вони сиділи разом та спілкувалися. Однак позивач забороняла йому залишатися проживати у квартирі. Не зважаючи на те, що він одружився він мав намір проживати у квартирі по вул. робочій разом з позивачем, однак остання йому не дозволяла проживати та не впускала. Комунальні платежі за квартиру останні пять років він не сплачував. Коли позивач дізналася, що в нього народився син взагалі перестала пускати його до квартири. Зазначив, що перешкоди йому чиняться з моменту смерті матері, тобто з 2013 року. Однак з позовом або з заявою до поліції з приводу перешкод він за цей період не звертався. Звернувся лише після того, як позивач подала позов.

Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнав та просив в задоволені його відмовити, зустрічний позов просив задовольнити.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що вона проживає ІНФОРМАЦІЯ_4 у квартирі № 127 на першому поверсі та є сусідкою позивача. Вона завжди бачить хто та коли заходить до їхнього будинку. Відповідача ОСОБА_4 вона не бачила вже досить тривалий час. До 2006 року у квартирі проживали батьки відповідача. Років 8-10 тому назад позивач та відповідач поїхали з квартири. Однак приблизно через рік ОСОБА_1 повернулася до квартири одна, та з того часу проживає у квартирі одна. Відповідача вона не бачила років вісім. 3-4 роки тому назад вона бачила, як ОСОБА_4 одного разу зайшов до будинку і через декілька хвилин пішов. Він начебто жив разом з матірю за іншою адресою. Вона десь раз на місяць заходить в гості до позивача і ОСОБА_4 там ніколи не бачила, речей його також у квартирі не має. Він ніколи не намагався вселитися у квартиру і скандалів з цього приводу не було.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 суду пояснила, що вона проживає ІНФОРМАЦІЯ_4 у квартирі № 141 та є сусідкою позивача. Позивач та відповідач приїхали проживати у 1996 році. Потім через деякий час вони переїхали проживати до матері відповідача. Через один рік ОСОБА_1 повернулася та почала проживати у квартирі одна. Вони є сусідками по поверху та часто ходять один до одного у гості. Відповідача, після того як ОСОБА_1 почала проживати одна, вона вже тривалий час не бачила. Відповідач ніколи не намагався проживати у квартирі. Його речей у квартирі не має. Останні 10років позивач проживає одна та будь-яких перешкод відповідач ніколи не завдавала.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 суду пояснила, що позивач по справі її сусідка, їх квартири знаходяться навпроти. Вона є головою будинкового комітету. Позивач у квартирі останні 10 років проживає одна, відповідач у квартирі не проживає з 2006 року. Зазначила, що ОСОБА_4 за період своєї відсутності жодного разу не намагався вселитися у квартиру. Як би намагався, то їй, як голові будинкового комітету та безпосередній сусідці позивача. Обовязково було б про це відомо. Позивач не чинила відповідачу жодних перешкод у користуванні квартирою. У квартирі позивача вона буває дуже часто, майже кожного дня, вони товаришують, оскільки їх онучки приятелюють. Речей відповідача у квартирі не має. У ремонтах квартири та самого будинку відповідач не приймав участі, оскільки не проживає там на протязі тривалого асу.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 суду пояснив, що він є знайомим ОСОБА_4 та вони разом працюють останні 4 роки. До моменту спільної роботи вони не були знайомі. Іноді він підвозив відповідача до дому на вул. Робоча, одна потім він йому казав, що його не пускають до квартири, і він його відвозив до дому на вул. Шишкіна. Про факт того, що відповідача не пускають до квартири, йому відомо зі слів самого відповідача. Очевидцем цих подій він ніколи не був.

Вислухавши пояснення сторін та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 є матірю ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІV-КИ №331252, виданим Ленінським відділом ЗАГС 22 лютого 1984 року, повторно (а.с.60).

Судом встановлено та цей факт не оспорюється сторонами, що ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який був вітчимом відповідача по справі ОСОБА_4

23 лютого 1977 року Південним машинобудівним заводом на підставі рішення керівництва Південного машинобудівного заводу КБ «Південне» від 10 лютого 1977 року №32, ОСОБА_6 та членам його родини: ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_4 - син, видано ордер №194 на право зайняття квартири АДРЕСА_5 (а.с.57).

18 грудня 1980 року ОСОБА_4 був зареєстрований у вищевказаній квартирі АДРЕСА_6, що підтверджується записом у паспорті громадянина України серії АК882457 (а.с.56), та відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 21.02.2017 року (а.с.25).

Сторонами визнавався той факт, що у 1991 році вони зареєстрували шлюб та проживали разом однією родиною за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, б. 83, кв. 143.

29 листопада 1991 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КИ №164729, яке видане повторно Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_13 міського управління юстиції 28 квітня 2010 року, актовий запис №785 (а.с.8).

15 жовтня 2001 року ОСОБА_1 була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується записом у паспорті громадянина України серії АН907037, виданим 22 жовтня 2010 року Красногвардійським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с.6).

Отже, сторони по справі проживали у спірній квартирі як членами сімї наймача.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

В судовому засіданні встановлено та це не оспорюється сторонами, що в 1996 році ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розлучилися і 16 серпня 1996 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ №318865 від 16.08.1996 року (а.с.61) та стали проживати зі своїм чоловіком за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шишкіна,55.

10 грудня 2006 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №120258, виданого відділом реєстрації смерті ОСОБА_13 міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.62).

Судом встановлено та визнавалося сторонами, що після смерті вітчима ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_4 разом із ОСОБА_1 переїхав жити до своєї матері ОСОБА_5 в домоволодіння № 55 по вул. Шишкіна в м. Дніпропетровську. Проживаючи за вказаною адресою, стосунки між ним та ОСОБА_1 погіршилися, у звязку з чим в 2008 році ОСОБА_1 забрала свої особисті речі і повернулася проживати у спірну квартиру №143 будинку№ 83 по вул. Робоча в м. Дніпропетровську, а ОСОБА_4 залишився проживати разом із матірю, оскільки вона потребувала стороннього догляду у звязку із хворобою.

Таким чином суд вважає встановленим той факт, що з 2006 року відповідач ОСОБА_4 виїхав з вищезазначеної квартири, та більше не повертався на постійне проживання до спірної квартири.

09 червня 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-КИ №145333, виданим Красногварідйським відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_13 міського управління юстиції 09 червня 2010 року, актовий запис №177 (а.с.9).

Відповідач в обгрунтування поважності причин відсутності більше шести місяців у квартирі АДРЕСА_7 посилався на те, що його матір тяжко хворіла та потребувала сторонньої допомоги, у звязку з чим він її доглядав.

Згідно довідки КЗ ДЦПМСД Амбулаторія №3, ОСОБА_5 за станом здоровя потребувала постійного стороннього догляду з 21.11.2012 року по 06.03.2013 року (а.с.58).

05 березня 2013 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №506389, виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби ОСОБА_13 міського управління юстиції, актовий запис № 1853 (а.с.63).

Таким чином, після смерті матері 05.03.2013 року, обставини на які посилається відповідач в обґрунтування поважності причин відсутності за місцем своєї реєстрації, відпали, однак при цьому відповідач продовжував бути відсутнім за місцем своєї реєстрації тривалий час, який становить вже більше чотирьох років.

Згідно ч. 2 ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Частиною 3-ю ст. 71 ЖК України передбачені випадки збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, до яких зокрема відноситься виїзд у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника. І хоча опіка чи піклування не встановлювалася у передбаченому законом порядку, по суті відповідача здійснював догляд та піклувався за своєю матірю.

За таких обставин суд вважає причини відсутності відповідача ОСОБА_4 за місцем своєї реєстрації у період з 21.11.2012 року по 06.03.2013 року поважними, оскільки його матір ОСОБА_5 враховуючи її значний вік за станом здоровя потребувала постійного стороннього догляду.

При цьому слід зазначити, що вказаного періоду недостатньо для збереження за відповідачем житлового приміщення за місцем його реєстрації, оскільки тривалий час до вказаного періоду, а саме з 2006 року по 21.11.2012 року, та тривалий час після смерті матері, тобто з 06.03.2013 року по теперішній час, він був відсутній без поважних причин за місцем своєї реєстрації понад шість місяців, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно довідки КП «Жилсервіс-2» від 02.02.2017 року за № 299, в квартирі АДРЕСА_6 зареєстровані: ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_6, та її колишній чоловік - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7. Квартира неприватна (а.с.10).

Після того як позивач звернулася до суду з даним позовом, відповідач 13 березня 2017 року зареєстрував у спірній квартирі свого малолітнього сина.

Згідно довідки КП «Жилсервіс-2» від 13.03.2017 року за № 861, в квартирі АДРЕСА_6 зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, син - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6,- колишня дружина. Три особи числяться з 13.03.2017 року (а.с.64).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні відповідач по первісному позову ОСОБА_4 пояснив, що після смерті матері, він намагався повернутися до спірної квартири, але ОСОБА_1 відмовилася надати йому ключі від квартири та чинила йому перешкоду у доступі до житла. Однак на підтвердження цих обставин не надав суду належних та допустимих доказів.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_9 підтвердили факт непроживання відповідача ОСОБА_4 більше шести місяців у спірній квартирі, а саме з 2006 року.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У відповідності до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Що стосується посилань відповідача ОСОБА_4 на той факт, що його відсутність понад встановлений строк (не проживання) у квартирі більше шести місяців обумовлена тим, що його колишня дружина чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом зміни замків на дверях, то суд їх до уваги не бере та відхиляє, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин не надано.

Як встановлено у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі з 2006 року, при цьому з заявою щодо того, що колишня дружина ОСОБА_1 не пускає його до спірної квартири, він звернувся до Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області лише 13.03.2017 року, що підтверджується Висновком про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 13.03.2017 року, тобто після звернення позивача ОСОБА_1 з даним позовом до суду (а.с. 65).

Таким чином, суд вважає за можливе визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою № 143 в будинку № 83 по вулиці Робоча в місті Дніпропетровську, оскільки відповідач був відсутній за вказаною адресою більше шести місяців без поважних на те причин.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_4 за зустрічним позовом щодо усунення перешкод у користуванні майном, які чинить ОСОБА_1, а саме: квартирою № 143 буд. 83 по вул. Робоча в м. Дніпропетровську шляхом вселення ОСОБА_4 до цієї квартири, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_4 намагався вселитися у спірну квартиру а позивач ОСОБА_1 чинила йому перешкоди у цьому, відповідачем суду не надано.

Щодо показань свідка ОСОБА_12 який у суді пояснив, що йому особисто не відомо та він не був безпосереднім свідком подій того, як ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_4, та йому це відомо тільки зі слів відповідача (опосередковано), слід зазначити наступне.

Для можливого використання показань свідків у справі встановлені дві умови: правильність сприйняття обставин, що мають значення для справи, і дача про них правильних показань.

Сприйняття може відбуватися в безпосередній або в опосередкованій формі. Особисте сприймання свідком дій (бездіяльності) чи подій може відтворюватися по-різному під впливом об'єктивних умов - відстань, видимість, стан погоди і часу, та суб'єктивних умов - гострота зору, притуплення слуху тощо. При опосередкованому сприйнятті свідок довідується про факти з повідомлень інших осіб, тому створюються умови для неправильного їх сприйняття.

Оцінюючи керуючись ст. 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням показання свідка ОСОБА_12 та приймаючи до уваги те, що свідок свідчив про відомі йому обставини справи опосередковано, на підставі повідомлених йому фактів відповідачем, та враховуючи той факт, що кожен із свідків свідчить на користь сторони у справі, яка заявляла клопотання про допит даного свідка в судовому засіданні, суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_12 та до уваги їх не бере.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до п. 10 у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 за зустрічним позовом є необгрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач більше шести місяців був відсутній та не проживав у спірній квартирі за місцем своєї реєстрації без поважних причин та втратив право на користування зазначеною квартирою.

Щодо заяви представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 (представника відповідача за зустрічною позовною заявою) про застосування до зустрічного позову позовної давності на підставі положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки на момент предявлення зустрічного позову (27 березня 2017 року) минув 3-річний строк позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення.

Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у звязку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, у звязку з їх необгрунтованістю та недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності не має, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав та інтересів позивача за зустрічною позовною заявою (відповідача за первісним позовом).

Щодо клопотання представника позивача про необхідність зазначити у резолютивній частині рішення, що визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням є підставою для зняття ОСОБА_4 та його малолітнього сина ОСОБА_14 з реєстрації місця проживання, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом розяснювалося позивачу та його представнику про можливість збільшення заявлених позовних вимог відповідно до приписів ст. 31 ЦПК України, однак сторона позивача не виявила бажання збільшити заявлені позовні вимоги.

Оскільки суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, підстав для вирішення питання відносно малолітнього ОСОБА_14 про наявність підстав для зняття його з місця реєстрації не має.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позовні вимоги позивача за первісним позовом задоволенні, то з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640 грн., що був сплачений позивачем при подачі позову. Що стосується судових витрат за зустрічним позовом ОСОБА_4, то оскільки у задоволенні зустрічного позову було відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу за зустрічним позовом судових витрат.

На підставі ст. ст. 64, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 256, 257 ЦК України, та керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 143, будинку № 83 по вул. Робоча у м. Дніпро.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10, судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень, 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез