Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2017 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Світлик О.М.,

при секретарі судового засідання - Гайданці Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

У позовній заяві представник позивача посилається на те, що 29.10.2015 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір № 3 про підвищення кваліфікації. На виконання умов зазначеного договору між позивачем та третіми особами було укладено договори, згідно з якими останні здійснили підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) майбутніх працівників позивача, зокрема і ОСОБА_2 Підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) відповідача здійснювалось шляхом проведення групових та індивідуальних занять, практичних занять, тощо.

Зазначає, що у відповідності до п. 2.6. договору про підвищення кваліфікації № 3 від 29.10.2015 року, укладаючи договір сторони виходили з того, що відповідач має намір оформити трудові відносини з позивачем не менше ніж дванадцять місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу відповідача.

Представник позивача вказує, що укладенню договору передувала заява ОСОБА_2 від 29.10.2015 року, згідно з якою відповідач просила позивача з метою подальшого працевлаштування організувати курси (семінари, тощо) щодо підвищення її кваліфікації. Крім того, згідно з даною заявою відповідач зобов'язувалась після проходження курсів підвищення кваліфікації (професійної підготовки, тощо) оформити трудові відносини з позивачем на строк не менше дванадцяти місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу.

16.03.2016 року наказом № 8 відповідач була прийнята на роботу до позивача на посаду кухаря з окладом згідно з штатним розписом.

Відповідно до п. 2.6.4 договору у випадку дострокового (до закінчення терміну, вказаного у п. 2.6 цього договору) розірвання відповідачем трудових відносин з позивачем з власної ініціативи або у випадках передбачених п. п. 2-8 ст. 40 КЗпП України, відповідач зобов'язується відшкодувати позивачу повний розмір здійснених позивачем витрат на навчання.

Також зазначає, що у відповідності до п. 1 додаткової угоди № 3 від 29.10.2015 року, що є додатком до договору про підвищення кваліфікації № 3 від 29.10.2015 року, сторони погодили що вартість навчання по підвищенню кваліфікації складає 9400,00 грн.

Вказує, що відповідно до п. 3.3. договору № 3 від 29.10.2015 року звільнення відповідача та/або не оформлення трудових відносин у випадках передбачених п. 2.6. договору, є юридичними фактами, які породжують цивільно-правовий обов'язок у відповідача щодо відшкодування витрат позивачу по оплаті за підвищення кваліфікації у розмірі 9400,00 грн.

17.08.2016 року наказом № 24 ОСОБА_2 було звільнення з посади кухаря за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

За твердженням представника позивача не відпрацювавши дванадцять місяців з моменту прийняття на роботу відповідно до п. 2.6 договору та звільнившись за власного ініціативою відповідач відповідно до п. 2.6.4. та п. 3.3. договору зобов'язана відшкодувати позивачу вартість навчання в сумі 9400,00 грн.

З посиланням на викладене та враховуючи, що станом на 02.11.2016 року відповідачем не відшкодовано позивачу вартість здійснених позивачем витрат на навчання у розмірі 9400,00 грн., позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 суму в розмірі 9400,00 грн.

У дане судове засідання позивач не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому представник позивача - ОСОБА_3 подав до суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Відповідач та її представник в дане судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно з поданими до суду письмовими запереченнями на позовну заяву, що долучені до матеріалів справи, відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Зауважує, що із матеріалів справи слідує, що між позивачем та нею 29.10.2015 року було укладено договір № 3 про підвищення кваліфікації. У відповідності до п. 2.6. договору, укладаючи договір, вони як сторони виходили з того, що вона має намір оформити трудові відносини з позивачем не менше ніж дванадцять місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу відповідача. 16.03.2016 року наказом № 8 вона була прийнята на роботу до позивача на посаду кухаря, а 17.08.2016 року наказом № 24 її було звільнено з посади кухаря за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зважаючи на те, що позивачем не надано суду належного доказу про сплату чи перерахунок ним відповідній установі коштів за проходження нею навчання (підвищення кваліфікації), відповідач вважає, що відсутня підстава для стягнення з неї на користь позивача суми 9400,00 грн. Крім того, вказує, що із наказу № 8 від 16.03.2016 року вбачається, що вона прийнята на посаду кухаря із 16.03.2016 року, а за наказом № 24 від 17.08.2016 року звільнена з роботи кухаря із 17.08.2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України не надав суду належний доказ про оплату їй заробітної плати із 16.03.2016 року по 17.08.2016 року.

Відповідно до поданих до суду письмових доповнень до заперечень на позовну заяву, що долучені до матеріалів справи, представник відповідача - ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що до позовної заяви позивачем додано договір № 3 про підвищення кваліфікації від 29.10.2015 року та додаткову угоду № 3 від 29.10.2015 року до нього, а також три договори № 1, № 2 та № 3 від 29.10.2015 року, укладені між позивачем (замовником по договорах) та третіми особами - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (виконавцями по договорах) та три акти наданих послуг згідно цих договорів від 07.12.2015 року. Зауважує, що за своєю правовою природою договір № 3 про підвищення кваліфікації від 29.10.2015 року є договором про надання послуг, порядок виконання якого регулюється загальними положеннями ЦК України. Посилаючись на ст. 901 ЦК України представник відповідача зазначає, що дана норма матеріального права пов'язує обов'язок з оплати послуги замовником з обов'язковим наданням йому такої послуги. У п. 2.5 договору про підвищення кваліфікації зазначено, що сторона зобов'язується пройти процес підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку, тощо) згідно з програмою та умовами, що будуть визначені між позивачем та третьою особою, що здійснює підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку тощо). Також зауважує, що у п. 1.1. договорів № 1, № 2 та № 3 від 29.10.2015 року, укладених між позивачем (замовником по договорам) та третіми особами - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (виконавці по договорам) зазначено, що за цими договорами виконавець зобов'язується за завданням змовника здійснити підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) майбутніх працівників замовника за розробленим виконавцем курсом/програмою. Надані позивачем до суду договір та додаткова угода до нього, а також договори, укладені між позивачем та третіми особами та акти наданих послуг згідно цих договорів, не містять жодної програми чи умов навчання, а також доказів про те, що ОСОБА_2 ознайомлена з такою програмою чи умовами навчання. За твердженням представника відповідача позивачем не надано жодного доказу у підтвердження проходження ОСОБА_2 навчання - підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо), результатів такого навчання чи засвоєння нових професійних навичок, тобто сертифікату чи іншого документу, який видається, особам, що пройшли підвищення кваліфікації. Представник відповідача вказує, що позивачем не надано жодного документу, який би підтверджував факт надання послуг відповідачу, передбачених договором про підвищення кваліфікації, сума заборгованості по якому є предметом спору. Крім того, звертає увагу на те, що згідно з п. 3.1. договорів № 1, № 2 та № 3 від 29.10.2015 року, укладених між позивачем та третіми особами, ціна та порядок оплати за надані згідно з даного договору послуги визначаються сторонами в додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору. Проте, позивачем до позовної заяви не надано додаток № 2 до договорів № 1, № 2 та № 3 від 29.10.2015 року. Також вказує, що позивачем не надано жодного доказу, зокрема, диплому, сертифікату, свідоцтва, тощо, у підтвердження того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з котрими він уклав договори № 1, № 2 та № 3 від 29.10.2015 року, володіли спеціальними знаннями та мали право здійснювати підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) майбутніх працівників позивача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2015 року між позивачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про підвищення кваліфікації та додаткову угоду № 3 до нього (а.с. 5, 6).

Предметом даного договору згідно з п. 1.1. є врегулювання цивільно-правових відносин між сторонами відносно порядку та умов оплати ФОП ОСОБА_1 послуги третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) відповідача ОСОБА_2

Укладаючи цей договір щодо порядку та умов оплати позивачем навчання відповідача, сторони виходили з того, що відповідач має намір оформити трудові відносини з позивачем не менше ніж на дванадцять місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу відповідача, але в будь-якому випадку не менше ніж на п'ятнадцять місяців з моменту завершення навчання, передбаченого цим договором (п. 2.6.).

Відповідно до п. 2.6.4. договору у випадку дострокового (до закінчення терміну, вказаного у п. 2.6 цього договору) розірвання відповідачем трудових відносин з позивачем із власної ініціативи, або у випадках, передбачених п. п. 2-5, 7, 8 ст. 40 КЗпП України та п. 2 ст. 41 КЗпП України, відповідач зобов'язалася відшкодувати позивачу повний розмір здійснених ним витрат на навчання.

Згідно з п. 1 додаткової угоди період навчання визначено з 29.10.2015 року по 05.12.2015 року, вартість навчання - 9400,00 грн.

Наказом від 16.03.2016 року № 8, підписаним директором ОСОБА_8, відповідача ОСОБА_2 було прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду кухаря з 16.03.2016 року (а.с. 7).

Згідно з наказом від 17.08.2016 року № 24 ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП (а.с. 8).

Звертаючись з даним позовом позивач посилається на п. 3.3. договору, згідно з яким звільнення відповідача та/або не оформлення трудових відносин у випадках передбачених п. 2.6. договору, є юридичними фактами, які породжують цивільно-правовий обов'язок у відповідача щодо відшкодування витрат позивачу по оплаті за підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку, тощо)

Позивач вважає, що не відпрацювавши дванадцять місяців з моменту прийняття на роботу відповідно до п. 2.6 договору та звільнившись за власного ініціативою ОСОБА_2 відповідно до п. 2.6.4. та п. 3.3. договору зобов'язана відшкодувати йому вартість навчання в сумі 9400,00 грн.

В якості доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем додано до позовної заяви договори №№ 1, 2, 3 від 29.10.2015 року, укладені відповідно між ФОП ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (виконавцями), списки осіб, які проходять підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) у відповідності до договору від 29.10.2015 року (додатки № 1) та три акти наданих послуг згідно з вказаних договорів від 07.12.2015 року (а.с. 9-14).

Згідно з п. 1.1 договорів №№ 1, 2, 3 від 29.10.2015 року за цими договорами виконавець зобов'язується за завданням змовника здійснити підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) майбутніх працівників замовника, у кількості дванадцяти осіб (список додається) за розробленим виконавцем курсом/програмою зі строком навчання не менше п'ятнадцяти годи.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Суд зазначає, що мета будь-якого професійного навчання - підвищувати якість професійного складу працівників підприємства, організації чи установи (далі підприємство), формувати в них високий професіоналізм, майстерність, сучасне економічне мислення, вміння працювати в нових економічних умовах і забезпечувати на цій основі високу продуктивну працю й ефективну зайнятість.

Як встановлено судом, у відповідності до п. 2.5 договору відповідач ОСОБА_2 зобов'язалася пройти процес підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку, тощо) згідно з програмою та умовами, що будуть визначені між позивачем та третьою особою, що здійснює підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку тощо).

Проте надані позивачем до суду договір та додаткова угода до нього, а також договори, укладені між позивачем та третіми особами та акти наданих послуг відповідно до цих договорів, не містять програми чи умов навчання, а також доказів, що відповідач ознайомлена з такою програмою чи умовами навчання.

Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують проходження відповідачем ОСОБА_2 навчання, результатів такого навчання чи засвоєння нових професійних навичок.

Разом з тим, у п. 3.1 договорів №№ 1, 2, 3 від 29.10.2015 року зазначено, що ціна та порядок оплати за надані згідно з даним договором послуги, визначається сторонами в додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору. Однак, позивачем до позовної заяви не надано відповідні додатки за № 2 до вказаних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Як роз'яснено у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При поданні позовної заяви та під час судового розгляду позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду належних та допустимих доказів, які би містили інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладених обставин та оцінивши наявні у справі докази, беручи до уваги, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання послуг, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача до ОСОБА_2 про стягнення суми в розмірі 9400,00 грн., а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, ст. ст. 526, 610, 626, 627, 629, 901, 903 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча О.М. Світлик