Справа № 743/993/16-ц Провадження № 22-ц/795/765/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Сташків В. Б. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Лакізи Г.П., Харечко Л.К.
при секретарі:Халимон Т.Ю.
за участю:ОСОБА_5, його представника - адвоката Куліша В.Г., представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_9

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Голубицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27.02.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Голубицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, суд не в повному обсязі взяв до уваги показання свідків по справі. На думку ОСОБА_5, суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не прийняв до уваги положень статей: 1224,1234, 1241,1247 Цивільного кодексу України. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги показання свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які підтвердили обґрунтованість вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не прийняв до уваги тих обставин, що за умови, якщо особа не може особисто підписати заповіт, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. І в даному разі, як стверджує ОСОБА_5, заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом, чого не було зроблено заповідачем ОСОБА_13, і на вказані обставини не звернув уваги суд першої інстанції. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням відповідно до вимог статті 143 ЦПК України щодо призначення судової психіатричної експертизи, внаслідок чого судом першої інстанції не з'ясовано стан здоров'я заповідача ОСОБА_13 та її здатності власноручно здійснювати підпис на документах. Доводи апеляційної скарги вказують, що у судових спорах про визнання недійсним заповіту, складеного особою під впливом фізичного або психічного насильства, для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, суд в порядку норм статті 145 ЦПК України призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Також доводи апеляційної скарги зазначають, що при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції не звернуто уваги на ту обставину, що якщо заповідач через свої фізичні вади не може сам прочитати заповіт, то посвідчення заповіту має відбуватися при свідках, при цьому прочитання заповіту вголос заповідачем або свідками передбачено статтями: 1248,1253 ЦК України. ОСОБА_5 в доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні вказаного спору по суті не врахував тієї обставини, що якщо спадкодавець не міг особисто прочитати текст заповіту, то прочитання його іншою особою повинно відбуватися у присутності двох свідків. ОСОБА_5 також вказує в доводах апеляційної скарги, що суд при розгляді даного спору по суті не з'ясував належним чином, в якому саме місці було виготовлено заповіт його матері ОСОБА_13

В судове засідання апеляційного суду відповідачі, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.164, 166, 167,168), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_5 є сином ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 18.02.2016 року виконкомом Голубицької сільради Ріпкинського району Чернігівської області, серія НОМЕР_1 (а.с.11). ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом ІІ групи (а.с.126). Суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що позивач, в силу приписів статті 1241 ЦК України, має право на обов'язкову частку у спадщині.

14.05.2015 року ОСОБА_13 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району Коробко Т.М., в якому ОСОБА_13, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповідає своїм внукам: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.29). Як вбачається із вимог заявленого позову, з посиланням на положення статей: 225,231,1248,1251, 1253,1257 ЦК України позивач просив визнати вказаний заповіт недійсним.

ОСОБА_13 являється бабусею ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що підтверджується наявними у спадковій справі №54/2016, заведеній після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 копіями свідоцтв про народження: ОСОБА_15 (а.с.68 зворот), в якому його матір'ю зазначена ОСОБА_13; ОСОБА_16, в якому її батьком зазначений ОСОБА_15 (а.с.64 зворот); ОСОБА_8, в якому її батьком зазначений ОСОБА_15 (а.с.65); копією свідоцтва про шлюб ОСОБА_7., в якому міститься інформація про зміну прізвища (а.с.64).

Спадкоємцями за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 являються ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які подали заяви про прийняття спадщини (а.с.56,57), зареєстровані 09.06.2016 року приватним нотаріусом Ріпкинського районного нотаріального округу Мишко М.А.

Також заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_13 подавав і ОСОБА_5, яка зареєстрована приватним нотаріусом Мишко М.А. 22.02.2016 року (а.с.55).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.89-90), судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи за клопотанням представника позивача було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої були поставлені питання: - чи виконані однією і тією ж особою підписи від імені ОСОБА_13, 1937 року народження, на заповіті, посвідченому секретарем виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району 14.05.2015 року, зареєстрованому у реєстрі під № 6; - чи виконані ці підписи у звичайних умовах; - чи виконані підписи почерком, який змінився під впливом незручної пози або незвичного внутрішнього стану, зокрема, захворювання.

Аналізуючи висновок судового експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 26.12.2016 року №3702/3703/16-24 (а.с.100-108), у сукупності з наявними в матеріалах справи письмовими доказами, суд першої інстанції прийшов до висновку, що саме ОСОБА_13 вчинила підпис на заповіті від 14.05.2015 року, тому з цих підстав вказаний заповіт не може бути визнаний судом недійсним.

Судом зазначено у оскаржуваному рішенні, що правила статті 225 ЦК України,яка регламентує правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак особа, у момент вчинення правочину, перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до приписів статті 3 Закону України ''Про психіатричну допомогу'', яка регламентує презумпцію психічного здоров'я, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Розглядаючи справи за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, ч.2 статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї із сторін, зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні, і вказані обставини не заперечуються сторонами, в ході судового розгляду даної справи жодна із сторін спору не заявляла клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи на предмет визначення спроможності ОСОБА_13 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також судом першої інстанції вказано у оскаржуваному рішенні, що жоден із свідків по справі, показання яких були вислухані в судовому засіданні суду першої інстанції,не зазначив про абсолютну неспроможність ОСОБА_13 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що встановлення за результатами судово - почеркознавчої експертизи (а.с.100-105), вчинення рукописних записів та підпису ОСОБА_13 в заповіті під впливом такого внутрішнього збиваючого фактору природного характеру, як знаходження в прогресуючому хворобливому стані, так і під впливом збиваючих факторів зовнішнього характеру, а саме, виконання підпису та записів під лінійку, щоб зменшити вплив хворобливого стану на процесс написання підпису та записів, не є належним та допустимим доказом на підтвердження абсолютної неспроможності ОСОБА_13 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

За даних обставин, з огляду на презумпцію психічного здоров'я особи, регламентовану приписами статті 3 Закону України ''Про психіатричну допомогу'', суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорюваний позивачем заповіт не може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 225 ЦК України.

Відповідно до положень ч.1 статті 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов'язково злочинних, діях (наприклад, насильством може бути вплив на волю контрагента за допомогою використання його залежного становища).Насильство викликає страх настання невигідних наслідків. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною майбутнього правочину, так і сторонньою особою щодо іншої сторони, її родичів чи близьких.

На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій (наприклад, погроза звернутися до суду із заявою у справах приватного обвинувачення, позбавити спадщини або накласти арешт на майно). Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Судом першої інстанції зазначено у оскаржуваному рішенні, що жоден із свідків, показання яких були вислухані судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи, не вказав конкретних фактів з приводу того, що до ОСОБА_13 застосовувався з боку ОСОБА_9, в інтересах своїх дочок - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, фізичний або психічний вплив з метою спонукання ОСОБА_13 до укладення заповіту.

На підставі вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказаний заповіт не може бути визнано недійсним на підставі статті 231 ЦК України.

Згідно приписів ч.1 статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Частина 1 статті 1253 ЦК України регламентує, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Згідно ч.2 статті 1253 ЦК України, у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою.

Судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи було встановлено, що оспорюваний позивачем заповіт був посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування - секретарем виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району Коробко Т.М., за правилами статті 1251 ЦК України, без присутності свідків (а.с.29).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.74), у ОСОБА_13 за життя була катаракта. Проте, медична консультативна картка № 81 від 30.08.2014 року не містить в собі відповідної інформації, на підставі якої можна було б зробити висновок про те, що ОСОБА_13 через катаракту не могла сама прочитати заповіт.

За даних обставин, приймаючи до уваги відсутність належних та допустимих доказів в розумінні статей: 58, 59 ЦПК України про те, що у ОСОБА_13 на момент складання заповіту були наявні фізичні вади, через які вона не могла самостійно прочитати заповіт, суд першої інстанції прийшов до висновку, що присутність свідків при складанні заповіту не була обов'язковою.

Приймаючи до уваги вказані обставини, в ході судового розгляду даної справи судом не було встановлено, що оспорюваний позивачем заповіт є нікчемним.

Враховуючи вищенаведене, та приймаючи до уваги ті обставини, що ОСОБА_13, за життя, перед вчиненням оспорюваного позивачем заповіту, вчиняла ще два заповіти, а саме: 11.04.2000 року (а.с.78) та 10.12.2013 року (а.с.79) на користь ОСОБА_15, свого сина, батька ОСОБА_7 та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.68,68 зворот), не вказуючи у заповітах про позивача ОСОБА_5, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні вимог заявленого позову необхідно відмовити, з вищенаведених підстав, у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при вирішенні вказаного спору по суті необґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які підтвердили обґрунтованість вимог заявленого позову. Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до приписів статті 63 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів по справі. Відповідно до положень статті 212 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їхз прийняття чи відмови у прийнятті.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що оспорюваний позивачем заповіт повинен був бути посвідчений при свідках, чого вчинено не було, і вказана обставина є підставою для задоволення вимог заявленого позову. Апеляційний суд вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з наступних підстав. Згідно приписів ч.1 статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 1 статті 1253 ЦК України регламентує, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Згідно ч.2 статті 1253 ЦК України, у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи було встановлено, що оспорюваний позивачем заповіт був посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування - секретарем виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району Коробко Т.М., за правилами статті 1251 ЦК України, без присутності свідків (а.с.29). Як вбачається з матеріалів справи (а.с.74), у ОСОБА_13 за життя була катаракта. Проте, медична консультативна картка № 81 від 30.08.2014 року не містить в собі відповідної інформації, на підставі якої можна було б зробити висновок про те, що ОСОБА_13 через катаракту не могла сама прочитати заповіт. За даних обставин, приймаючи до уваги відсутність належних та допустимих доказів в розумінні статей: 58, 59 ЦПК України про те, що у ОСОБА_13 на момент складання оспорюваного позивачем заповіту були наявні фізичні вади, через які вона не могла самостійно прочитати заповіт, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що присутність свідків при складанні заповіту не була обов'язковою. Приймаючи до уваги вказані обставини, в ході судового розгляду даної справи судом першої інстанції не було встановлено, що оспорюваний позивачем заповіт є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції необґрунтовано не визнав оспорюваний заповіт недійсним на підставі ч.1 статті 231 ЦК України, з огляду на те, що як попередньо, так і вдень складення та посвідчення заповіту на ОСОБА_13 чинився фізичний та психологічний тиск з боку її невістки - ОСОБА_9, матері ОСОБА_7 та ОСОБА_8 З даного приводу судом першої інстанції зазначено у оскаржуваному рішенні, що жоден із свідків, показання яких були вислухані судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи, не вказав конкретних фактів з приводу того, що до ОСОБА_13 застосовувався з боку ОСОБА_9, в інтересах своїх дочок - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, фізичний або психічний вплив з метою спонукання ОСОБА_13 до укладення заповіту. На підставі вказаних обставин суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що вказаний заповіт не може бути визнано недійсним на підставі статті 231 ЦК України. Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції у вказаній частині, оскільки на підтвердження вказаних позовних вимог позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доазування і подання доказів, не представлено належних та допустимих доказів у розумінні статей: 58,59 ЦПК України. Відповідно до ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що розглядаючи справи за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, ч.2 статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї із сторін, зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. В ході судового розгляду даної справи жодна із сторін спору не заявляла клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи на предмет визначення спроможності ОСОБА_13 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, і за даних обставин, з огляду на презумпцію психічного здоров'я особи, регламентовану приписами статті 3 Закону України ''Про психіатричну допомогу'', суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорюваний позивачем заповіт не може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 225 ЦК України. ОСОБА_5 в доводах апеляційної скарги зазначає, що вказаний висновок суду першої інстанції є передчасним, оскільки суд в ході судового розгляду даної справи не роз'яснив позивачу його право, відповідно до статті 145 ЦПК України, заявити клопотання з приводу призначення посмертної судово-психіатричної екпертизи для з'ясування дійсного стану здоров'я заповідача ОСОБА_13

Апеляційний суд вважає за необхідне з даного приводу зазначити, що у судовому засіданні апеляційного суду в порядку ч.4 статті 10 ЦПК України позивачу ОСОБА_5 було роз'яснено його право заявити відповідно до статті 145 ЦПК України клопотання щодо призначення по справі посмертної судово-психіатричної екпертизи стосовно стану заповідача ОСОБА_13 Вислухавши вказане роз'яснення, ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що клопотання про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи він заявляти не буде. Згідно приписів ч.2 статті 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: