Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір

ОСОБА_6, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

Зазначала, що після смерті матері їй стало відомо, що 18 листопада

2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Кара В.В., за умовами якого відповідачу було передано зазначену вище квартиру.

Вважала, що її матір не могла укласти зазначений договір довічного утримання, не підписувала його, оскільки в п. 5.2.3 передбачено, що відповідач повинна поховати її матір за обрядом православної церкви, що не могло бути правдою, так як матір була членом релігійної конфесії «Свідки Єгови», а також в реєстрі реєстрації нотаріальних дій від 18 листопада

2004 року вказано, що відповідач проживає там же, де і проживає її матір, що також не відповідало дійсності.

Беручи до уваги зазначене, просила визнати договір довічного утримання, укладений 18 листопада 2004 року між ОСОБА_6 та

ОСОБА_5, недійсним та припинити право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 липня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відсутні докази непідписання оспорюваного договору померлою ОСОБА_6, а також відсутності вільного волевиявлення останньої на його укладення.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

При цьому відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, нотаріус при його посвідченні встановив особу ОСОБА_6 та зазначив, що при його укладенні остання діяла вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, перебувала при здоровому глузді та ясній пам'яті, усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. При цьому згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 25 березня 2016 року підпис від імені

ОСОБА_6, а також рукописний текст в договорі здійснений самою ОСОБА_6

Враховуючи зазначене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_6 оспорюваний договір не підписувала. Крім того, судами враховано, що померла

ОСОБА_6 не зверталась до суду чи до правоохоронних органів із заявами про недійсність укладеного правочину, шахрайство чи обман з боку ОСОБА_5 При цьому судом встановлено, що за заявою ОСОБА_4 від

12 жовтня 2011 року Арцизьким відділом поліції ГУНП в Одеській області

19 жовтня 2011 року проводилась перевірка за фактом дарування спірної квартири, в ході якої допитано ОСОБА_6, згідно пояснень якої вона добровільно уклала договір довічного утримання з ОСОБА_5, яка здійснює за нею догляд.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

При цьому безпідставними є доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при відмові в задоволенні заяви ОСОБА_4 про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи. Суд першої інстанції законно та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність необхідності у призначенні повторної експертизи, оскільки висновок судово-почеркознавчої експертизи від

25 березня 2016 року є повним, експертами надано відповідь на поставлене питання та відсутні сумніви в правильності зазначеної експертизи, а тому відсутні передбачені ч. 2 ст. 150 ЦПК України обставини, які є підставою для її призначення.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 липня

2016 року, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

Л.М.Мазур

Т.О. Писана