Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 327/41/17 Головуючий у 1-й інстанції Завіновська А.П.
Номер провадження № 22-ц/778/2776/17 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Редакція газети «Роз-інформ» Розівської районної ради Запорізької області та ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Редакція газети «Роз-інформ» Розівської районної ради Запорізької області (далі КП «Редакція газети «Роз-інформ» Розівської районної ради Запорізької області), ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 20 лютого 2016 року у друкованому засобі масової інформації - газеті «Роз-інформ» під авторством ОСОБА_4, яка станом на вказану дату займала посаду головного редактора газети, на першій шпальті випуску № 8 (1073) надруковано статтю під назвою: «Ми маємо жити без страху», в якій тиражем у 1702 екземпляра, поширено недостовірну інформацію щодо його роботи на посаді заступника голови Розівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі - Розівська РДА), а саме:

- «...Насправді ж заступник голови РДА ОСОБА_3 та начальник служби у справі дітей ОСОБА_5 починають викликати до себе в кабінет людей із категорії соціально незахищених і примушують їх писати заяви на керівника і працівників РЦСССДМ...»;

- «... примусові заяви посипалися одна за одною. Дивно, що тепер вони писалися під диктовку в кабінеті заступника голови РДА ОСОБА_3...».

Посилаючись на недостовірність оскаржуваної інформації, позивач зазначав, що відповідно до специфіки роботи Розівської РДА виклик, прийом громадян, відбувався з відома і через головного спеціаліста відділу організаційної роботи апарату РДА, посаду якого на той час займала ОСОБА_6 При цьому доступ до його службового кабінету обмежений і без його дозволу сторонні особи у кабінет увійти не могли. Крім того, що інформація викладена у вказаній частині публікації взагалі не відповідає дійсності та є наклепом, оскільки він жодного разу під час роботи на посаді заступника голови Розівської РДА не викликав до себе в кабінет соціально незахищених осіб і, тим більше, не примушував їх до будь-яких дій. Вказував, що відповідно до його посадових обов'язків, до його компетенції відносилась робота по спрямуванню, координації та контролю діяльності, окрім іншого, Служби у справах дітей (далі - ССД) та Розівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді (далі - РЦСССДМ). За період перебування на посаді заступника голови Розівської РДА, він жодних нарікань по роботі не мав, в тому числі і по вказаному напрямку діяльності, до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності не притягувався. По службі, з боку керівництва Розівської РДА та підлеглих працівників, характеризувався з позитивної сторони, як кваліфікований виконавець та ефективний керівник.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати зазначену вище інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та його ділову репутацію, та зобов'язати газету «Роз-інформ» спростувати цю інформацію у той спосіб, яким вона була поширена, а саме, шляхом публікації у найближчому випуску газети на першій шпальті у колонці головного редактора та за його підписом, шрифтом того ж розміру, що й оскаржувана інформація, відповідно до ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

Крім того, позивач просив стягнути з газети «Роз-інформ» та ОСОБА_4 солідарно, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., посилаючись на те, що внаслідок поширення неправдивої інформації йому було спричинено моральну шкоду, яка виникла через моральні страждання, приниження честі та гідності, фактично знищення ділової репутації, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя на посаді заступника голови Розівської РДА, порушення дружніх стосунків з більшістю співробітників, інших осіб, що призвело до його подальшого - 16.03.2016 року звільнення із вказаної посади та зміни місця проживання та стягнути з відповідачів солідарно судовий збір в розмірі 2240 грн.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 11 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду і обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом установлено, що 17 серпня 2015 року розпорядженням голови Розівської РДА № 31-к, позивач був призначений на посаду заступника голови, яку обіймав до 16 березня 2016 року, після чого був звільнений у зв'язку із переведенням на іншу роботу, а тому на час поширення оскаржуваної інформації позивач мав статус публічної особи.

Згідно до посадових обов'язків, позивачу, як заступнику голови Розівської РДА, зокрема підпорядковувались ССД та РЦСССДМ, діяльність яких він спрямовував та координував, і які в силу покладених на них державою функцій повинні здійснювати перші - захист прав та інтересів дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, запобігання дитячій бездоглядності, а другі - соціальну роботу з сім'ями, дітьми та молоддю, які перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги.

Позивач, звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, посилався на те, що відповідачамив надрукованій статті під назвою: «Ми маємо жити без страху», в якій тиражем у 1702 екземпляра, поширено недостовірну інформацію щодо його роботи на посаді заступника голови Розівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі - Розівська РДА), а саме:

- «...Насправді ж заступник голови РДА ОСОБА_3 та начальник служби у справі дітей ОСОБА_5 починають викликати до себе в кабінет людей із категорії соціально незахищених і примушують їх писати заяви на керівника і працівників РЦСССДМ...»;

- «... примусові заяви посипалися одна за одною. Дивно, що тепер вони писалися під диктовку в кабінеті заступника голови РДА ОСОБА_3...», тобто, ця інформація стосується саме нього, вона є недостовірною, тобто таку, яка не відповідає дійсності та таке поширення відповідачем зазначеної інформації порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди особистим немайновим благам та перешкоджає йому працювати на займаній посаді.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для поширення спірної інформації у статті «Ми маємо жити без страху» послугували дані, які автор встановив з заяв поданих до Розівської РДА, пояснень фізичних та посадових осіб, яким надав свою особисту оцінку. При цьому метою автора було не поширення інформації направленої на приниження честі, гідності та ділової репутації, а на привернення уваги суспільства на проблеми соціально незахищених осіб, і у зв'язку з цим, оцінки дій посадових осіб, на яких державою покладено функції по їх захисту. Також суд, виходив з того, що позивач, враховуючи його статус публічної особи, на час виходу статті у друк, повинен був усвідомлювати, що його дії знаходяться під ретельною призмою громадської критики, а тому межі допустимої інформації щодо нього можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст. 299 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом указаної норми негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростуванню підлягає лише інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 08 липня 1986 року та "Українська прес-група проти України" від 29 березня 2005 року.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач відноситься до кола публічних осіб, а відтак питання як його репутації так і приватного життя викликають суспільний інтерес.

Політичний діяч має право на захист свого приватного життя, але межа захисту його репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення політичних питань. Політичні діячі неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків і мають усвідомлювати це. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Лінгенс проти Австрії" та "Українська Прес-Група проти України").

Крім того, у ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленій 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Ради Європи, зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до положення абз. 6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справах про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб, межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Статтею 30 Закону України "Про інформацію"визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень; оціночними судженнями за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь або ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

За розясненнями п. 19постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; відповідно достатті 277 ЦКУкраїни не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положеньстатті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не було надано об'єктивних доказів розповсюдження відповідачами інформації, яка на його думку, є такою, що посягає на його честь, гідність та ділову репутацію.

Зазначені позивачем вислови зі сторони відповідачів не містили фактичних даних, та не стосується особисто саме його інтересів, а тому є такими, що не підлягають спростуванню, оскільки є оціночними судженнями з боку відповідачів і ця думка була висловлена у формі, яку не можна вважати вираженою у непристойній формі, що принижує честь та гідність.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, в тому й числі і про відшкодування моральної шкоди, оскільки неправомірності дій відповідачів не встановлено і позивачами не доведено.

Щодо доводів про неправильну оцінку доказів у справі, то колегія суддів ураховує, що при вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції діяв відповідно до положень процесуального закону.

Так, згідно із ч.ч. 1, 3-4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в прийнятті.

Інші доводи апеляційної ї скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 11 травня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.12.2017року

Головуючий

Судді: