Справа № 640/5739/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Ніколаєнко І.В.,

при секретарі Газіній О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Крастова до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати незаконним утримання відповідачем на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути його до місця постійного проживання у Сполучених Штатах Америки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.08.2008 року в окрузі ОСОБА_4, штат Нью-Йорк, США, між ОСОБА_1 Крастов та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. До липня 2016 року дитина проживала у США. У звязку з непримиренними розбіжностями, які виникли між сторонами, відповідач звернулась до Верховного суду Округу Кінгс, штат Нью-Йорк, США, з позовом про розлучення. 11.02.2014 року рішенням вказаного суду шлюб між сторонами було розірвано. 15.05.2014 року сторонами була укладена угода «Обумовленість регулювання», в якій викладено та врегульовано права та обовязки батьків дитини, механізм їх реалізації та порядок спілкування батьків з дитиною. 07.06.2016 року позивачем було надано нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон, а саме до Туреччини в період з 18.07.2016 року по 31.08.2016 року. 19.07.2016 року відповідач незаконно вивезла дитину в Україну. Позивач неодноразово намагався домовитися з відповідачем про повернення сина до постійного місця проживання в США, але всі спроби були марними, до цього часу сторонами не досягнуто компромісу з цього приводу. Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання дитини та вчиняє незаконне утримання дитини. У жовтні 2016 року позивач, через Офіс у справах дітей США, звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про повернення дитини, яке 28 жовтня 2016 року спрямувало копію заяви до Головного територіального управління юстиції у Харківській області з дорученням вжити заходів з метою отримання згоди матері дитини добровільно повернути дитину до США. 24.11.2016 року Міністерством юстиції України отримано письмові пояснення ОСОБА_2, в яких зазначає, що вона відмовляється повертати дитину, посилаючись на свій стан здоровя та рекомендації лікарів про небажаність перельотів. У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду у справах сімї штату Нью-Йорк, округ Нью-Йорк з позовом про надання йому права опіки над його сином. ОСОБА_2 було неодноразово зобовязано привести дитину до суду, однак, з посиланням на різні причини, вона не виконувала судовий наказ. Також, позивач зазначив, що переміщення сина ОСОБА_5 ОСОБА_1, до України в липні 2016 року відповідачем є незаконним, дитина підлягає поверненню до свого постійного місця проживання до Сполучених Штатів Америки, оскільки мирного вирішення цього питання сторонам досягти не вдалось.

В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Харківській області , що діє в інтересах ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 Крастов ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав, зазначивши, що 07.06.2016 року позивачем було надано нотаріальну згоду на виїзд дитини ОСОБА_5 за кордон, а саме до Туреччини в період з 18.07.2016 року по 31.08.2016 року. 19.07.2016 року відповідач незаконно вивезла дитину в Україну. Позивач неодноразово намагався домовитися з відповідачем про повернення сина до постійного місця проживання в США, але до цього часу сторонами не досягнуто угоди з цього приводу. Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання дитини та вчиняє незаконне утримання дитини на території України. Відповідно до Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей дитина повинна бути повернута до держави її постійного місця мешкання.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, пояснивши суду, що вона дійсно перебувала у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 з 04.08.2008 року по 11.02.2014 року. Від даного шлюбу народився син ОСОБА_5 ОСОБА_1 27.01.2010 року . 11.02.2014 року рішенням Верховного суду Округу Кінгс шлюб між сторонами було розірвано. До липня 2016 року вона з дитиною ОСОБА_5 ОСОБА_1 мешкали в штаті Нью-Йорк, США в орендованому приміщенні, строк оренди якого скінчився ще в літку 2016 року.

Для виїзду дитини ОСОБА_5 на територію України вона отримала від позивача ОСОБА_1 дозвіл на виїзд дитини за кордон, складений 07.06.2016 року, який надав згоду ОСОБА_3 ОСОБА_1 на поїздку до Туреччини в період з 18.07.2016 року по 31.08.2016 року разом з матірю ОСОБА_2. Однак, у звязку із складною політичною ситуацією, що склалась в цей період в Туреччині, а саме відбувся воєнний переворот, вона разом з Позивачем сумісно вирішили питання відносно часткового відпочинку в Туреччині та подальшої зміни місця відпочинку дитини ОСОБА_5, яке було на той час безпечним для нього це була ОСОБА_7 Крим, Україна, де її родина має на праві власності нерухомість. Крім того, зазначила, що вона, як мати дитини та дитина мають постійне місце проживання (реєстрацію) в Україні з 1994 року в АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 та довідкою про реєстрацію місця проживання. Дана квартира належить їй на праві спільної приватної власності разом з її батьками, що підтверджується даними з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Домовленості з Позивачем про те, що дитина постійно буде проживати в Сполучених Штатах Америки у неї ніколи не було.

Дитина ОСОБА_5 весь час мешкає разом з матірю. Позивач не сплачує ОСОБА_3 аліменти на утримання, посилаючись, що він являється опікуном дитини, однак дитина знаходиться на її повному утриманні до теперішнього часу.

Виїжджаючи за межі Сполучених Штатів Америки влітку 2016 року, вона жодним чином не порушила п.8.15 вищевказаної угоди, надавала необмежений доступ Позивачу до спілкування з дитиною шляхом телефонних дзвінків та електронною поштою, однак Позивач дуже рідко на протязі всього цього часу спілкується з сином, телефонні розмови з його боку проходять у різкій формі, дитина після таких розмов засмучена та занепокоєна, а інколи, навіть залякана. В останній час Позивач взагалі змінив номер телефону, на її пропозиції щодо спілкування з дитиною за допомогою «скайпу», Позивач не реагує.

Позивач зазначив, що дитина ОСОБА_5 на території України навчається у 1-му П класі Харківського приватного навчального виховного комплексу «Авторська школа Бойка» Харківської області, витрати за яку повністю несе вона, що підтверджується відповідними доказами, мешкає в належних умовах, що підтверджується актом обстеження умов проживання, знаходиться на обліку у комунальному закладі охорони здоровя «Харківська міська дитяча поліклініка №4», має картку профілактичних щеплень, постійно відвідує басейн та займається тенісом.

Крім того, відповідач зазначила, що повернення дитини ОСОБА_5 ОСОБА_3 до Сполучених Штатів Америки завдасть йому психічної та фізичної шкоди, так його батько ОСОБА_1 Крастєв веде аморальний спосіб життя на території Сполучених Штатів Америки, зловживає наркотичними засобами, неодноразово застосовував психологічний та фізичний вплив як на Відповідача, так і на свого сина ОСОБА_1 ОСОБА_3, про що свідчать ряд судових ордерів, виданих саме судовими органами на території штату Нью-Йорк, США, які забороняли в різні проміжки часу наближатись до Відповідача та дитини, застосовувати до них насильницькі дії, інше.

Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради проти позову заперечував, зазначивши, що повернення дитини ОСОБА_1 ОСОБА_3, який є громадянином України, до Сполучених Штатів Америки буде суперечити інтересам дитини. ОСОБА_5 має місце проживання та реєстрацію в м.Харкові, відвідує шкільний заклад, відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 02.11.2016 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 ОСОБА_3 разом з матір*ю, ОСОБА_2.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Відповідач ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 Крастов з 04.08.2008 року по 11.02.2014 року. Від даного шлюбу народився син ОСОБА_5 ОСОБА_1 27.01.2010 року . 11.02.2014 року рішенням Верховного суду Округу Кінгс шлюб між сторонами було розірвано. 15.05.2014 року сторонами була укладена угода «Обумовленість регулювання», в якій викладено та врегульовано права та обовязки батьків дитини, механізм їх реалізації та порядок спілкування батьків з дитиною. До липня 2016 року відповідач разом з дитиною ОСОБА_5 ОСОБА_1 мешкали в штаті Нью-Йорк, США в орендованому приміщенні.

07.06.2016 року відповідач отримала від позивача ОСОБА_1 дозвіл на виїзд дитини за кордон, який надав згоду ОСОБА_3 ОСОБА_1 на поїздку до Туреччини в період з 18.07.2016 року по 31.08.2016 року разом з матірю ОСОБА_2. Однак, у звязку із складною політичною ситуацією, що склалась в цей період в Туреччині, а саме відбувся воєнний переворот, вирішено було питання відносно часткового відпочинку в Туреччині та подальшої зміни місця відпочинку дитини ОСОБА_5, яке була ОСОБА_7 Крим, Україна.

Мати дитини ОСОБА_2 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України, має постійне місце проживання (реєстрацію) в Україні з 1994 року в АДРЕСА_2, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 та довідкою місця реєстрації від 26.10.2016 року, виданої КП „Жилкомсервіс дільницею №4. Дана квартира належить відповідачки на праві спільної приватної власності разом з її батьками, що підтверджується даними з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 22.02.2017 року. Дитина ОСОБА_5 також має постійне місце проживання (реєстрацію) в Україні разом з матір*ю за зазначеною адресою, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання дитини ОСОБА_5 від 09.11.2016 року.

Згідно наданої до суду довідки Харківського приватного навчального виховного комплексу «Авторська школа Бойка» Харківської області від 11.04.2017року дитина ОСОБА_5 на території України навчається у 1-му П класі Харківського приватного навчального виховного комплексу «Авторська школа Бойка» Харківської області, витрати за яку повністю несе його мати ОСОБА_2, дитина спілкується тільки з матір*ю.

Відповідно до акту обстеження умов проживання №45 від 14.04.2017 року, затвердженого начальником служби у справах дітей по Шевченківському району Управляння служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_5 мешкає в належних умовах та його забезпечено всім необхідним для розвитку дитини.

Відповідно до довідки комунального закладу охорони здоров*я за № 89 від 08.02.2017 р. ОСОБА_5 знаходиться на обліку у комунальному закладі охорони здоровя «Харківська міська дитяча поліклініка №4», має картку профілактичних щеплень, постійно відвідує басейн та займається тенісом, що підтверджується відповідними довідками ФК «Тетра».

Крім того, згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 02.11.2016 року №740, місцем проживання малолітнього ОСОБА_5 ОСОБА_3 визначено місце проживання разом з матірю.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про громадянство України" «особа є громадянином України, якщо батьки або один з батьків на момент її народження були громадянами України», ОСОБА_5 ОСОБА_3 являється громадянином України, так як його мати на момент його народження являлась громадянкою України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України №6107 від 24 травня 2017 року

Відповідно до Консультативного висновку психолога Комунального закладу охорони здоровя «Харківська міська дитяча лікарня №5» від 28 квітня 2017 року зроблено висновок, що відносини дитини з матір'ю довірчі, що сприяють успішній адаптації та соціалізації. З огляду на негативний емоційний фон, що виникає внаслідок спілкування з батьком, можна припустити, що в разі проживання з ним, потреба в безпеці і довірчі стосунки в повному обсязі задоволена не буде, в тому числі і через припинення спілкування з матір'ю, як об'єктом первинної прив'язаності, і може стати причиною глибокої психологічної травми.

До матеріалів справи наданий звіті про добробут ОСОБА_3 ОСОБА_5 Посольство США в Києві 01.12.2016 року, де співробітники Посольства описують, що ОСОБА_5 в ході розмови за місцем його мешкання легко переходив з англійської на російську мову. Крім того, даний звіт підтверджує факти перебування дитини у гарному настрої, його комунікабельність та відвертість у спілкуванні, що притаманне українській нації. Співробітники посольства США підтвердили факт, що ОСОБА_3 подобається школа, у якій він навчається, у нього там багато друзів, що дитина відвідує факультативні заняття, в тому числі шаховий клуб і басейн, що його мати, дідусь, бабуся, вчителі та учні добре до нього ставляться, ОСОБА_5 виглядав життєрадісним, перебував у доброму гуморі.

Дитина ОСОБА_5 вільно спілкується російською мовою з дітьми в школі та його друзями, рідними та сусідами. Співробітники Посольства описують, що ОСОБА_5 в ході розмови легко переходив з англійської на російську мову.

Вищенаведені факти свідчать про наявність того, що дитина ОСОБА_5 прижився у своєму новому середовищі, дитина вважає своє місце проживання в Україні постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини .

Відповідно ч.1 ст.3 Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року/надалі Конвенція 1980 року/, до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01 20006 року№ 3303-IV, Конвенція набула чинності для України з 01.09.2006 року, а у відносинах між Україною та США з 01.09.2007 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі, турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Ст. ст. 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

-заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

-заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13);

-існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13);

-дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

-повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

-з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

-чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Відповідач повідомляла Позивача про поважність причин свого знаходження на території України, а також повідомляла про цей факт сімейний суд штату Нью-Йорк, США, надаючи відповідні офіційні документи, отримані в медичному закладі ДУ «Національний інститут терапії імені ОСОБА_8» НАМН України, які підтверджують її хворобу та рекомендації лікарів щодо заборону довготривалих перельотів на протязі року.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень ст. 3, ч.1 ст.12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Згідно із вимогами ст. ст. 11, 59, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

За положеннями пункту «а» ст.5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-58цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Європейський Суд з прав людини у справі від 02.04.2009 року №С-523/07 при застосуванні ОСОБА_9 Європейського Суду 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. Європейський Суд вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави - члена Європейського Союзу та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов'язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п.2 резолютивної частині рішення).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (Момуссо и Уошингтон против Франции, [Maumousseau and Washington v. France] (N 39388/05) від 06.12.2007 року) зазначено, що головним правилом Конвенції є захист дитини від шкідливих наслідків її незаконного переміщення та утримання.

Таким чином, позивач не надав жодних доказів того, що Сполучені Штати Америки є постійним місцем проживання дитини ОСОБА_5 ОСОБА_3. Не надані відомості про його страхові поліси дитини, тощо.

ОСОБА_5 є громадянином України та має місце проживання та реєстрацію у м.Харкові.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що дитина відвідує шкільний навчальний заклад, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні звязки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини.

П. в ч.1 ст.13 Конвенції передбачено, що якщо у ході розгляду справи суд виявить, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, якщо дитина прижилась у середовищі, то суд має право відмовити в поверненні дитини.

До суду надані копії перекладів захисних приписів Відповідача та дитини від Позивача по кримінальним справам № 18/2010, №112/2013, №52857/2013, копія перекладу тимчасового наказу про захист Відповідача від позивача №196547 , копія перекладу позовної заяви ОСОБА_2 до сімейного суду штату НЬЮ-Йорк ,США про сімейний злочин ОСОБА_2 ОСОБА_4 , виданих саме судовими органами на території штату Нью-Йорк, США, які забороняли ОСОБА_1 Крастов в різні проміжки часу наближатись до ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_2 ОСОБА_3 , застосовувати до них насильницькі дії, інше.

Таким чином, при вирішенні справи необхідно враховувати саме інтереси дитини. В матеріалах справи відсутні виключні підстави, за яких Конвенція дозволяє задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

Позивачем не надано доказів соціального стану позивача, доказів постійного проживання за зазначеною у позові адресою, суду не надано.

Крім того матеріали справи не містять копії паспорта позивача, документів, які свідчать про наданий йому дозвіл на проживання в США та його статус, відсутні відомості про працевлаштування. Відповідно до відомостей зазначених у позові ОСОБА_1 Крастов є громадянином ОСОБА_10.

Згідно із ч.1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі, турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 51, 60, 61, 212, 215-218 ЦПК України, ст.150,155 СК України, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980року ,Декларацією прав дитини від 20.11.1959року, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 Крастова до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Ніколаєнко