У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від

09 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування на частину квартири, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 березня 2014 року вона успадкувала ј частину житлової квартири АДРЕСА_1. Іншим співвласником цієї квартири є її онук ОСОБА_4, який є власником ѕ частини цієї квартири. У листопаді 2014 року її онук - ОСОБА_4 помер після хвороби (наркоман, ВІЛ), та їй стало відомо, що останній 20 червня 2014 року подарував ј частину квартири ОСОБА_5 В подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 14 жовтня 2014 року свої частини зазначеної квартири подарували відповідачці ОСОБА_3

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування з моменту його укладення ј частини квартири

АДРЕСА_1, укладений 14 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та покійним ОСОБА_4

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того згідно висновку судово-психіатричного експерта № 142-ц від

16 листопада 2016 року, не встановлено повної та беззаперечної недієздатності ОСОБА_4

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від

14 березня 2014 року спадкоємцями майна ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її мати ОСОБА_2 на Ѕ частку та син ОСОБА_4 на Ѕ частку, спадщина на яку в указаній частці видано це свідоцтво складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 березня 2014 року ОСОБА_2 є власником ј частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування частини квартири від 20 червня 2014 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 ј частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 14 жовтня 2014 року з однієї сторони ОСОБА_4, ОСОБА_5 - дарувальники та з другої сторони ОСОБА_3 - обдаровувана уклали договір за яким ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували у власність ОСОБА_3 3/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно актового запису про смерть № 458 від 25 листопада 2014 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, причина смерті хвороба, зумовлена вірусом імунодефіциту людини.

Після смерті ОСОБА_4 позивачка у встановлений законом строк до нотаріальної контори не зверталась та разом з померлим не проживала.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 142-ц від 16 листопада 2016 року ОСОБА_4 за життя, в тому і 14 жовтня 2014 року, страждав на хронічний психічний розлад (полі наркоманію - залежність від опіатів та алкоголю, канабісу. Крім того, в зазначений час ОСОБА_4 страждав на важке соматичне захворювання - деструктивну пневмонію (тобто таку, коли розпадається тканина легень) та емпієму (скопичення гною в плевральній порожнині). Це захворювання супроводжується вираженою інтоксикацією і, в її наслідок, глибокою астенією. Глибока астенія суттєво впливає на психічну діяльність погіршуючи її. Таким чином ОСОБА_4 14 жовтня 2014 року внаслідок свого психічного стану не міг в повній мірі усвідомлювати характер та значення своїх дій. Психічні розлади, що малися у ОСОБА_4 14 жовтня

2014 року, суттєво впливали на його здатність усвідомлювати свої дії, а особливо керувати ними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що позивачкою не доведено порушення її прав та не надано доказів в обґрунтування свого позову.

Крім того, висновок експертизи не містить в собі чітких і однозначних висновків, що в момент укладення договору дарування ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 просила зупинити виконання ухвали апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року.

Клопотання підлягає залишенню без розгляду, оскільки відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від

09 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування на частину квартири, відмовити.

Клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року, залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович