Справа № 139/311/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи Остаповича І.М., та секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача - орган опіки та піклування Мурованокуриловецької районної державної адміністрації, - про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в:

На підставі договору купівлі-продажу позивачу належить квартира АДРЕСА_1, у якій зареєстровані, крім позивача, відповідач у справі ОСОБА_4 та її дві малолітні доньки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6. З березня 2016 року ОСОБА_4 та її малолітні діти за місцем реєстрації не проживають. Оскільки, відповідач добровільно не знімається з реєстрації, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті та сплаті комунальних послуг, позивач за захистом своїх прав та інтересів 18 квітня 2017 року звернулася до суду.

Позивач у судовому засіданні заявлений позов підтримала. Представник позивача за довіреністю (а.с. 31-32) суду пояснила, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. З її дозволу влітку 2014 року до її квартири в'їхала її внучата племінниця ОСОБА_4 з чоловіком та донькою ОСОБА_5. У 2015 року відповідач народила ще одну дочку ОСОБА_7. З 04 лютого 2016 року ОСОБА_4 та її малолітні діти зареєстровані у квартирі позивача. В березні 2016 року відповідач із сім'єю виселилася з квартири ОСОБА_1 і переїхали на постійне місце проживання в с. Виноградне. Однак, зніматися з реєстрації у квартирі позивача відповідач не бажає, а тому ОСОБА_1 вимушена була звертатися до суду з цим позовом. Не дивлячись на те, що відповідач 26.05.2017 року знялася з реєстрації, просить задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач позов не визнала. В судовому засіданні 17 травня 2017 року ОСОБА_4 пояснила: Позивач наполягала на їх спільному проживанні тривалий час. Тому вона із сім'єю переїхала влітку 2014 року з м. Вінниці до ОСОБА_1 У лютому 2016 року та зареєструвала її з доньками у квартирі. Проте через постійні сварки та непорозуміння із тіткою, уже в березні 2016 року була вимушена виїхати із сім'єю з квартири до будинку своїх батьків у с. Виноградне. Просила відмовити в позові, оскільки вона в даний час не може зареєструвати своє місце проживання та місце проживання дітей в батьківському будинку через відсутність правовстановлюючих документів на будинок.

В судове засідання на 26 травня 2017 року відповідач не з'явилася, подавши суду заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності (а.с. 47). Крім того, у заяві зазначила, що вона та її малолітні діти знялися з реєстрації у квартирі позивача. На ствердження такої обставини відповідач додала до заяви ксерокопію свого паспорта, в якому маються відповідні відмітки про зняття з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 та реєстрацію в АДРЕСА_7 (зворот а.с. 48).

Представник залученого до участі у справі як третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача органу опіки і піклування Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Остапович Ігор Миколайович суду пояснив: 24.05.2017 Службою у справах дітей було здійснено виїзд в с. Виноградне за місцем проживання малолітніх дітей відповідача ОСОБА_4 і встановлено, що вони проживають у будинку АДРЕСА_7 з 16 березня 2016 року. Будинок складається із трьох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, веранди, опалення пічне, проведені водопровід і каналізація. В будинку і біля нього є все необхідне для гармонійного розвитку дітей. У зв'язку з такими обставинами, зроблено висновок про можливість визнання відповідача та її малолітніх дітей такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням ОСОБА_1

Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Так, договором купівлі-продажу (а.с. 6) та інвентарною справою на домоволодіння (а.с. 7-8), довідкою Мурованокуриловецької селищної ради № 1734 від 17.05.2017 (а.с. 49) стверджується, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

Із довідки виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради № 1100 від 04 квітня 2017 року (а.с. 11) слідує, що у вказаній квартирі станом на 04 квітня 2017 року , крім позивача, зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Ці обставини сторонами не заперечуються.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Із пояснень позивача у судовому засіданні та пояснень свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9, у тому числі й письмових (а.с. 9, 10) слідує, що ОСОБА_4 та її дві малолітні дочки у квартирі ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не проживають із березня 2016 року по даний час.

Сама відповідач, а також її чоловік ОСОБА_10, що був допитаний як свідок, також стверджуються, що 16 березня 2016 року виїхали з квартири позивача і з тих пір проживається у с. Виноградне.

Відповідач ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_10 заявляють, що не мають претензій на квартиру позивача, однак не можуть знятися з реєстрації у її квартирі, оскільки у Вербовецькій сільській раді їм відмовляють у реєстрації в будинку батьків через відсутність правовстановлюючих документів на будинок (батьки не переоформили його на себе після смерті своїх батьків).

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового, або майнового права та інтересу.

Наведені вище норми цивільного законодавства України свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, відповідач втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності за місцем реєстрації понад строки, встановлені в ст. 71 ЖК України (шість місяців), та не проживаючи у будинку АДРЕСА_1, що належить позивачу.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Статтею 6 вищезгаданого Закону визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності ( ст. 31 ЦК України).

Обмеження дієздатності особи у віці до 14 років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання передбачено положенням ст. 29 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років та у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про забезпечення дитини житлом, збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків.

Відповідно до акту перевірки матеріально-побутових умов від 24 травня 2017 року (а.с. 52) та Висновку № 137 від 26.05.2017 Служби у справах дітей Мурованокуриловецької РДА (а.с. 50-51), діти відповідача проживають з нею та її чоловіком і своїм батьком з 16 березня 2016 року у с. Виноградне, забезпечені всім необхідним для гармонійного розвитку.

Із поданої 26.05.2017 відповідачем інформації, що міститься у її заяві (а.с. 47) та копії її паспорта (а.с. 48), 26 травня 2017 року, тобто в день судового засідання, коли мав закінчуватися розгляд цієї справи, вона знялася з реєстрації у квартирі позивача і зареєструвала своє постійне місце проживання у с. Виноградне. Однак, сторона позивача наполягає на прийнятті рішення про задоволення позовних вимог, оскільки на момент пред'явлення позову до суду і аж до закінчення розгляду справи по суті існувала підстава для звернення до суду з цим позовом.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_4 та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням та наявність правових підстав для її задоволення.

Щостосується вимоги позивача про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні її будинком шляхом зняття її та її дітей з реєстраційного обліку за адресою квартира АДРЕСА_1, то при її вирішенні суд враховує наступне.

Як вбачається з положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Тому позовна вимога щодо зняття відповідача та її малолітніх дітей з реєстраційного обліку за адресою зазначеної вище квартири не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

До судових витрат відповідно до ст. 79 ЦПК України належить, зокрема, судовий збір.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 640 гривень судового (а.с. 1). Отже, з відповідача на користь позивача належить до стягнення саме така сума судових витрат.

Керуючись: ст. 47, 41 Конституції України, ст.ст. 16, 29, 31 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 10, 57, 212-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково. Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 та її двох малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити у зв'язку з його безпідставністю.

Стягнути із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку протягом десяти днів з моменту його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: _____________