Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із указаним позовом, в якому просило у рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у сумі 682 357 грн 36 коп., із яких: 574 959 грн 95 коп. - заборгованість за кредитом, 107 397 грн 40 коп. - заборгованість за відсотками, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: будівлю кафе та земельну ділянку площею 0,0828 га, надану для комерційного використання для обслуговування цієї будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 Кіцманського району Чернівецької області, що належить ОСОБА_3, шляхом визнання права власності на нього за позивачем; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказані вище будівлю кафе та земельну ділянку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до кредитного договору від 09 серпня 2006 року № 022/0806/12-061, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_3, останній отримав кредит у сумі 30 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних на строк по 08 серпня 2024 року. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами переходить до ПАТ «Дельта Банк». На забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 за іпотечним договором від 09 серпня 2006 року № 002/0806/12-061-Z-1 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будівлю кафе та земельну ділянку, надану для комерційного використання (роздрібна торгівля та комерційні послуги) для обслуговування цієї будівлі кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Кіцманський район, Чернівецька область, та належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності. Позивач зазначив, що протягом дії кредитного договору відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, хоча неодноразово повідомлявся шляхом направлення письмової вимоги про виконання взятих на себе зобов'язань, у результаті чого станом на 28 липня 2015 року виникла загальна заборгованість у сумі 682 357 грн 36 коп., яку в добровільному порядку відповідач не погашає.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2016 року позов задоволено.

У рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 682 357 грн 36 коп., із яких: 574 959 грн 95 коп. - заборгованість за кредитом, 107 397 грн 40 коп. - заборгованість за відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: будівлю кафе та земельну ділянку площею 0,0828 га, які розташовані по АДРЕСА_1 Кіцманського району Чернівецької області.

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на будівлю кафе та земельну ділянку площею 0,0828 га, надану для комерційного використання для обслуговування цієї будівлі, які розташовані по АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 листопада 2016 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2016 року змінено.

Ухвалено доповнити абзац другий мотивувальної частини рішення після слів «що знаходяться по АДРЕСА_1 Кіцманського району Чернівецької області» словами «за початковою ціною в розмірі 1 972 000 грн».

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у відповідача станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 682 357 грн 36 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 574 959 грн 95 коп. та заборгованості за процентами у сумі 107 397 грн 40 коп., яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб - визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. При цьому суд на обгрунтування свого висновку послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції по суті вирішеного спору, однак ухвалив рішення, яким доповнив абзац другий мотивувальної частини рішення після слів «що знаходяться по АДРЕСА_1 Кіцманського району Чернівецької області» словами «за початковою ціною в розмірі 1 972 000 грн», тобто зазначив ціну предмета іпотеки згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15 квітня 2016 року. На обґрунтування своїх висновків послався на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 02 та 08 листопада 2016 року.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13, виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Проте станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі змінилася правова позиція Верховного Суду України у цьому питанні та прийнято низку постанов у спірних правовідносинах.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Крім того, згідно з постановою Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). У справі, яка переглядається, апеляційний суд, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Вищевказані висновки узгоджуються з останньою правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16.

Однак на порушення вимог ч. ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України суди залишили поза увагою й не врахували вищевказані правові позиції Верховного Суду України та не зазначили мотивів, за яких відступають від них.

У зв'язку з цим суди в достатньому обсязі не дослідили питання щодо можливості визнання судом за позивачем права власності на предмет іпотеки та чи можуть бути захищеними права позивача в обраний ним спосіб.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме: у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідноси та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак