26 квітня 2017 року м. Київ
суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
Євграфової Є.П. та Мостової Г.І.
щодо рішення колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпорте Україна, Лтд» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року та апеляційного суду Київської області від 09 березня 2016 року
Залишаючи без змін ухвалені у справі судові рішення, яким позивачу було відмовлено у задоволенні заявлених вимог, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходила із того, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та правильно застосували положення норм матеріального права, оцінивши забрані у справі докази. При цьому, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про те, що, хоча відповідачем не дотримано вимог чинного законодавства щодо таємниці телефонних розмов і розповсюдження персональних даних, в результаті чого розмова з клієнтом ОСОБА_3 та представником ПрАТ «Київстар», від імені ТОВ «Віннер Імпорте Україна, Лтд» щодо якості обслуговування опинилась в мережі Інтернет, однак позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди, оскільки сам по собі факт розповсюдження персональних даних не може бути підтвердженням завдання моральної шкоди.
При цьому колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважала, що Закон України «Про захист персональних даних» не передбачає відшкодування моральної шкоди, а ст. 280 ЦК України закріплює право на відшкодування моральної шкоди, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди. Тобто, на думку колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивач повинен був довести належними та допустимими доказами те, що внаслідок неправомірних дій йому заподіяно моральної шкоди.
З такими доводами погодитись не можна з огляду на наступне.
Стаття 306 ЦК України закріплює право фізичної особи на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції, яке є одним з основних особистих немайнових прав. Дане право віднаходить своє місце також і в ст. 31 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
Відповідно до положень ст. ст. 31, 32 Конституції України, ст. ст. 270, 306 ЦК України кожному гарантується право на недоторканість особистого життя, право на таємницю телефонних розмов; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував на порушення відповідачем телефонних розмов та спричинення йому такими протиправними діями моральної шкоди у вигляді душевних страждань. При цьому позивач посилався на положення ст. 23 ЦК України. Оцінюючи завдану моральну шкоду, позивач виходив з кількості прослуховувань його телефонної розмови, що була розміщена у вільному доступі в мережі Інтернет.
Зазначаючи, що факт розповсюдження персональних даних не може бути підтвердженням завдання моральної шкоди, суди не звернули уваги на те, що позивач пов'язував моральну шкоду із спричиненими йому неправомірними діями відповідача душевними стражданнями. При цьому, встановивши неправомірність дій щодо поширення телефонної розмови та фактично порушення особистого немайнового права позивача, суди не звернули уваги на приписи ст. 276 ЦК України щодо обов'язку особи, діями якої порушене особисте немайнове право фізичної особи, вчинити необхідні дії для його поновлення.
Між тим, будь-яких доказів на підтвердження поновлення права позивача щодо таємниці телефонної розмови, зокрема, вжиття заходів з видалення її запису з вільного доступу в мережі Інтернет, матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 2 ст. 276 ЦК України, якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушення. З огляду на це посилання колегії суддів на відсутність відповідних норм про відшкодування моральної шкоди в Законі України «Про захист персональних даних» не можна визнати обґрунтованими.
Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог з підстав недоведеності спричинення шкоди, суди фактично поклали на позивача обов'язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його права на таємницю телефонного спілкування, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права, гарантії від порушень якого закріплені Конституцією України та міжнародними договорами. У даному випадку суди мали б виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди.
З огляду на наведене, вважаємо, що допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, що було підставою для скасування рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій.
Судді Є.П. Євграфова