АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/3408/15-ц 22-ц/774/173/К/17
Справа № 214/3408/15-ц Головуючий в і-й інстанції
Провадження №22ц/774/173/К/17 суддя Євтушенко О.І.
Категорія 27 (ІІІ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

04 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання окремих положень кредитного договору недійсними.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» (надалі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») , Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання окремих положень кредитного договору недійсними.

В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що 21.01.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МКЕХР2.218648.001, за умовами якого він отримав кредит в розмірі 120 000 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування ним за фіксованою ставкою в розмірі 20% на рік. Виконання його зобовязань за кредитним договором забезпечувалось порукою ОСОБА_6 згідно договору поруки № РХ029031.218690.001 від 21.01.2014 року. Вважав, що окремі пункти кредитного договору суперечать нормам чинного законодавства України, а саме п.п.3.1.2 п.3.1. кредитного договору щодо права банку ініціювати зміну розміру процентної ставки за користування кредитом; п.п.5.1.3 п.5 договору, що у разі незгоди позивача із запропонованим банком розміром процентної ставки, та/або комісії та не підписанням позичальником наданої Банком додаткової угоди термін повернення кредиту вважається таким, що настав і позичальник зобовязаний сплатити наявну заборгованість за кредитом в повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати відправки повідомлення зазначеного в п.5.1.1. цього Договору. На його думку, вказані умови кредитного договору суперечать положенням ч.3 ст.1056-1 ЦК України, ч. 4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а отже є протиправними, тому підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. В свою чергу він також вважав неправомірними положення п. 6.1, п.6.5 кредитного договору щодо визначення обсягу його відповідальності у випадку порушення строків погашення кредиту, а саме стосовно нарахуванням банком позичальнику процентів в розмірі 40% річних від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, а також штрафу, розрахованого за формулою: 1 000,00 гривень + 5 % від суми позову, вважаючи такий розмір штрафних санкцій непомірним з огляду на істотність розміру отриманого ним кредиту та явно завищеним від розмірів, ніж це встановлено законом.

Вважаючи вказані вище умови кредитного договору протиправними та такими, що суттєво порушують його права та інтереси, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсними п.п.3.1.2 п.3.1, п.п.5.1.3 п.5, п. 6.1, п.6.5 кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними п.п.3.1.2 п.3.1 та п.п.5.1.3 п.5 кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21 січня 2014 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2

Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», кожного окремо, на користь ОСОБА_2 по 60 (шістдесят) грн. 90 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Так п. 6.1. та 6.5. Кредитного договору не можна вважати легітимними, адже в них мова йде про застосування санкцій за порушення грошового зобовязання, а згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня. Суд не звернув увагу на те, що санкція у розмірі 40% від простроченої суми значно перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ, що є несправедливим по відношенню до позивача, як до споживача.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить змінити рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, неврахування судом першої інстанції розяснень викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та неналежне зясування обставин справи. Так, умовами договору передбачено порядок зміни процентної ставки, тоді як нормами ЦК України заборонено лише одностороннє збільшення її розміру.

Крім того, зазначає, що судом було порушено норми процесуального права та безпідставно залучено до участі у справі у якості співвідповідача Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» ОСОБА_5.

Представник позивача ОСОБА_8 ОСОБА_9, в письмових запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить її відхилити, як необґрунтовану.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_7, який підтримав доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 та просив її задовольнити, відхиливши апеляційну скаргу відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк». перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» - задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 січня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №РХ029031.218690.001, за умовами якого ПАТ «ВіЕйБі Банк» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 120 000,00 грн. на строк до 20 січня 2016 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 20,00% річних (т. 1 а.с. 6-9).

Згідно підпункту 3.1.2. пункту 3.1. цього Договору ПАТ «ВіЕйБі Банк» має право ініціювати зміну розміру процентної ставки та (або) комісії за користування кредитом в порядку, передбаченому цим Договором.

Розділом пятим цього Договору передбачено, що у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, у тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України законів, постанов, тощо, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Банку або його компетентних органів, сторони досягли згоди встановити наступний порядок змін умов цього Догвоору з відповідною зміною зобовязань позичальника та прав банку за цим Договором щодо розміру процентної ставки, комісії або строку виконання позичальником зобовязань за цим Договором, а саме: про зміну процентної ставки та/або комісії банк письмово повідомляє позичальника шляхом направлення листа з повідомлення про вручення, а також надає для укладення відповідні додаткові угоди (п. 5.1.1.); у випадку, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентної ставки та/або комісії, він зобовязаний протягом 14 календарних днів з дати відправки повідомлення підписати надані банком додаткові угоди про внесення змін до цього Договору, при цьому нова процентна ставка та/або комісія за кредитом починає діяти з дати укладення такої додаткової угоди (п. 5.1.2.); у разі незгоди позичальника із запропонованим банком розміром процентної ставки та/або комісії та не підписання позичальником наданої банком додаткової угоди термін повернення кредиту вважається таким, що настав, позичальник зобовязаний сплатити наявну заборгованість за кредитом в повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати відправки повідомлення, зазначеного в п. 5.1.1. цього Договору (п. 5.1.3.).

Згідно п. 6.1. цього Договору за порушення строків погашення кредиту банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 40,00% річних від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно п. 6.5. цього Договору при порушенні позичальником строків платежів за кожним із грошових зобовязань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення Банку в судові органи, позичальник виплачує банку штраф, який розраховується за наступною формулою: 1000,00 грн. + 5% від суми позову.

Звертаючись до суду позивач ОСОБА_2 посилався на те, що п.п.3.1.2 п.3.1, п.п.5.1.3 п.5, п. 6.1, п.6.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року є протиправними, суперечать нормам чинного законодавства України та призводять до істотного дисбалансу сторін.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що п. 6.1 та п.6.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року не суперечать нормам ЦК України та положенням Закону України «Про захист прав споживачів», тоді як включення п.п.3.1.2 п.3.1 та п.п.5.1.3 п.5 до цього Договору є протиправним та обмежує майнові права позичальника як споживача фінансово-кредитних послуг.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком сууд першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

Частинами 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У кредитних правовідносинах кредитор, який надав кошти у значному розмірі та на тривалий час, діяв добросовісно і виконав своє зобовязання, тоді як позичальник повинен виконувати свої зобовязання протягом цього тривалого часу, що збільшує відповідні ризики для кредитора та передбачає необхідність їх мінімізації. Відповідні обмеження та умови є обґрунтованими та зрозумілими, оскільки банк управі вимагати від позичальника таких поведінки і дій, які б забезпечували виконання тим умов договору, повернення коштів та сплату відсотків. Кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, повязані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-40цс13 від 11.09.2013року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, ухваленими за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсними п. 6.1 та п.6.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року, враховуючи, що під час розгляду справи було встановлено, що даними пунктами договору, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 визначені чіткі умови виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, при підписанні договору позивач повністю розумів умови оспорюваних пунктів договору, свої права та обов'язки за ними; отримав кредитні кошти та використав їх за цільовим призначенням; здійснював узгоджені цим кредитним договором платежі, спірні умови кредитного договору не є несправедливими, оскільки не порушують принципу добросовісності та не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 щодо несправедливості п. 6.1 та п.6.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року, оскільки в них встановлено не додаткову плату за користування кредитними коштами, а визначено відповідальність за невиконання позичальником умов цього Договору. Тобто, дані пункти договору не містять положень, які призводять до дисбалансу сторін чи є несправедливими по відношенню до позичальника, адже ними не передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, та, у випадку належного виконання позичальником умов цього Договору, оспорювані пункту (п. 6.1 та п.6.5) взагалі не будуть застосовуватись.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 щодо невідповідності цих пунктів нормам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», адже, відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи суб'єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» щодо обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Як вбачається з матеріалів справи, сторона кредитного договору ОСОБА_2 не є фізичною особою суб'єктом підприємницької діяльності, а тому до правовідносин, що виникли між сторонами у спорі, не підлягає застосуванню Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неврахування того, що чинним ЦК України передбачено заборону на односторонню зміну розміру процентної ставки, тоді як умовами п.3.1.2 п.3.1 та п.п.5.1.3 п.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року врегульовано порядок її зміни за згодою сторін.

Так, відповідно до положень ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір відсоткової ставки за кредитними договорами або проценти, їх розмір за договорами банківського вкладу /крім вкладу на вимогу/, за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно зі п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджену постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК України.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів приходить до висновку, що умовами кредитного договору передбачено право банку змінювати процентну ставку лише за певних умов та за наявності письмової згоди позичальника, тобто оспорювані пункти Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21.01.2014 року не містять положень, які надають банку можливість в односторонньому порядку збільшити процентну ставку, а тому відсутні правові підстави для визнання їх недійсними.

Тобто, позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про недійсними п.п.3.1.2 п.3.1 та п.п.5.1.3 п.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21 січня 2014 року не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають, у звязку з чим колегія суддів, на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції в частині вирішення цих позовних вимог, у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права, та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання недійсними п.п.3.1.2 п.3.1 та п.п.5.1.3 п.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21 січня 2014 року.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 даної статті передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів скасовує рішення суду в частині стягнення з відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_2 понесених останнім судових витрат та відмовляє у задоволення вимог ОСОБА_2 про відшкодування йому понесених судових витрат за рахунок відповідача, адже нормами ЦПК України не передбачена можливість відшкодування позивачеві понесених судових витрат у разі ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки, позивач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі ст.. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів, на підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України» приходить до висновку про наявність правових підстав для компенсації понесених відповідачем судових витрат у розмірі 267,96 грн. за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» - задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 вересня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання недійсними п.п.3.1.2 п.3.1 та п.п.5.1.3 п.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21 січня 2014 рокускасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про визнання недійсними п.п.3.1.2 п.3.1 та п.п.5.1.3 п.5 Кредитного договору № МКЕХР2.218648.001 від 21 січня 2014 року- відмовити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 вересня 2016 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 акціонерного товариства «ОСОБА_4 Розвитку» ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про відшкодування понесених судових витрат за рахунок відповідача відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судові витрати понесені ОСОБА_3 акціонерним товариством «ОСОБА_4 Розвитку» на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 267,96 грн. компенсувати за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: