Справа № 727/395/16-ц
Провадження № 2/727/222/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого судді Слободян Г.М.

при секретарі судових засідань Ільчук М.В.

за участю сторін:

- позивача ОСОБА_2 і в його інтересах представника - ОСОБА_3

- представника відповідачів ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук Віталіна Григорівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. про визнання договорів купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи позовні вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_6 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 31.07.2005 року по 27.12.2012 року. У шлюбі 14.11.2008 року у них народився син ОСОБА_9, який на даний час проживає з нею. 21.05.2015 року у зв'язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_10 вона змінила прізвище «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2». На підставі договорів купівлі-продажу в 2007 та 2008 роках нею та відповідачем ОСОБА_6 в шлюбі, за спільні кошти подружжя було придбано дві земельні ділянки: площею 0,0326 га, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану по вулиці Стрийській м. Чернівці на території садівничого товариства «Соняшник» під НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_1 та площею 0,0354 га, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану по вул. Стрийській м. Чернівці на території садівничого товариства «Садівник» під НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_2. Виходячи з оголошень про продаж схожих земельних ділянок в м.Чернівці, оцінюється земельна ділянка площею 0,0326 га в 50000,00 грн., а земельна ділянка площею 0,0354 га в 55000,00 грн. 02.09.2015 року відповідач ОСОБА_6 без її відома та згоди відчужив на підставі договорів купівлі-продажу зазначені земельні ділянки ОСОБА_7, про що їй стало відомо тільки 21.03.2016 року, після направлення копій договорів приватним нотаріусом ОСОБА_11 до суду та отримання їх її представником. Зі змісту договорів купівлі-продажу від 21.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_7 21.11.2015 року відчужив спірні земельні ділянки відповідачці ОСОБА_4, що підтверджується також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 51046912 та № 51043823. Спірні земельні ділянки вибули з її володіння поза її волею, без її згоди, у зв'язку з чим порушено її права як співвласника зазначених земельних ділянок. Ні усної, ні письмової згоди на їх відчуження вона не давала, відповідача чи інших осіб на укладення договору купівлі-продажу не уповноважувала. Також такі правочини не були вчинені відповідачем в інтересах сім'ї, оскільки на момент відчуження земельних ділянок шлюб між ними було припинено, сімейних відносин вони не підтримували, не вели спільного господарства та проживали окремо. У зв'язку з цим презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядженням майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діяла. За таких обставин, правочини щодо відчуження 02.09.2015 року відповідачем ОСОБА_6 двох земельних ділянок є недійсними з тих підстав, що вони вчинені з істотними порушеннями вимог ч. 4 ст. 369 ЦК, у зв'язку з чим таке майно підлягає витребуванню у набувача ОСОБА_12 відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

Вважає, що отримання згоди іншого співвласника на відчуження майна, набутого під час шлюбу, є обов'язковою. Угода, укладена з порушенням вимог закону, не поширюється на загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення, викликані тим, що нерухоме майно, яке було предметом недійсного правочину, надалі було відчужено іншим особам. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Оскільки набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, вона має право на звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування майна із чужого володіння. Правочини щодо відчуження 02.09.2015 року відповідачем ОСОБА_6 двох земельних ділянок є недійсними з тих підстав, що вони вчинені з істотними порушеннями вимог ч. 4 ст. 369 ЦК, у зв'язку з чим таке майно підлягає витребуванню у останнього набувача ОСОБА_12 відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Оскільки спірні земельні ділянки знаходять в межах однієї вулиці м. Чернівці, мають однакове цільове призначення «для ведення садівництва», практично однакові за своєю площею та вартістю, вважає, що кожному із співвласників можливо виділити у власність окрему земельну ділянку. 22.03.2016 року подала до суду позовну заяву в новій редакції. Просить позовні вимоги задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила заявлений нею позов задовольнити, в наданих суду поясненнях посилалася на обставини аналогічно викладеним в позові.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позицію своєї довірительки підтримала позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги заперечила просила позивачу відмовити в їх задоволенні, в наданих суду поясненнях вказувала, що ОСОБА_2 та її син - ОСОБА_6 після одруження проживали у батьків позивачки в с. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області. З метою придбання спірних земельних ділянок та садового будиночку, що розташований на одній з них, вона передала ОСОБА_6, на його прохання, в якості боргу кошти в сумі 7000 доларів США, які він мав повернути. Припиняючи шлюбні відносини з ОСОБА_13, ОСОБА_2 не претендувала на придбане у шлюбі майно, оскільки ОСОБА_13 за час проживання у її батьків облаштовував там господарство, та на компенсацію своїх витрат на це не претендував. Земельними ділянками та будинком вона (ОСОБА_4) користується з 2008 року, позивачка цим майном не користується. Про те, що ОСОБА_13 відчужив ОСОБА_7 земельні ділянки їй відомо не було. ОСОБА_7 у зв'язку з від'їздом на постійне проживання в іншу місцевість запропонував їм з чоловіком придбати спірні земельні ділянки, і вони погодились. В подальшому в засідання не з»являлася, захист своїх інтересів доручила представляти представнику ОСОБА_5, яка також в судовому засіданні позовні вимоги не визнала.

Відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, в наданих суду поясненнях зазначив, що з позивачкою він одружився в 2005 році і після одруження вони почали проживати у її батьків у с. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області. В 2007 році через сварки, він переїхав до своїх батьків та деякий час - один місяць у липні та дві неділі у вересні 2007 року - вони з дружиною проживали окремо. В кінці 2008 року він повідомив дружину, що має намір придбати земельні ділянки з садовим будиночком, які йому запропонував ОСОБА_14 Вважав, що коли вони з дружиною будуть жити окремо, то відносини між ними налагодяться, майно придбавалось для потреб сім'ї. В грудні 2008 року вони з ОСОБА_14 уклали договір купівлі-продажу земельних ділянок в присутності його батька. Кошти для придбання майна взяв в борг у батьків в сумі 7000 доларів США, щоб повернути кошти їздив на заробітки. Кошти позичались для потреб сім'ї. Будь-яких боргових угод не укладалось. Будинок на спірних земельних ділянках зводили його батьки, однак будь-яких домовленостей щодо їх прав на будинок не було, оскільки він будувався для потреб молодої сім'ї. Він з позивачкою проживали на земельній ділянці НОМЕР_4 садівничого товариства «Соняшник».

Позивачка за час проживання користувалась і земельними ділянками і будинком. У будинку вони прожили разом два місяці до розлучення, а після розлучення будинком займались його батьки. Вважає, що юридично позивачка була співвласником земельних ділянок, а фактично - ні. На момент придбання земельних ділянок їх сімейний бюджет складався з його заробітної плати та заробітної плати дружини. З позивачкою розірвали шлюб в 2012 році, на момент розлучення остання на майно не претендувала, однак жодних заяв щодо відсутності взаємних майнових претензій вони не оформляли. Він не повідомляв ОСОБА_2 про свої наміри відчужити земельні ділянки і будинок, її згоди не питав. Продаж майна доручив ОСОБА_15, якому було відомо про придбання майна в шлюбі з ОСОБА_2 Пояснив, що земельні ділянки відчужувались як такі, що вільні від будь-яких забудов та споруд. Батьки не повідомляли його про свої наміри придбати спірні земельні ділянки у ОСОБА_7 До даного часу, боргові зобов'язання перед батьками не виконані.

Третьою особою без самостійних вимог, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. суду надано заяву про розгляд справи у її відсутність.

Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності, в меєах заявлених вимог, заслухавши поясненнях сторін, доповнення до пояснень представників сторін, суд приходить до наступних висновків.

Судом, належними доказами по справі встановлено, що з відповідачем ОСОБА_6 позивач ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 31.07.2005 року по 27.12.2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.9) та копією рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17.12.2012 року (а.с.10).

14.11.2008 року у позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_6 народився син ОСОБА_9 (а.с.11), який на даний час проживає з позивачем, що підтверджується довідкою з місця проживання (а.с.13) та довідкою про склад сім'ї (а.с.12).

У зв'язку з реєстрацією шлюбу з громадянином ОСОБА_10, 21.05.2015 року позивач змінила прізвище «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.14).

Відповідно, до договорів купівлі продажу земельної ділянки в 2007 та 2008 роках позивачем та відповідачем ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі було придбано дві земельні ділянки: площею 0,0326 га, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану по вулиці Стрийській м. Чернівці на території садівничого товариства «Соняшник» під НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується довідкою Садівничого Товариства «Соняшник» № 2 від 05.10.2015 року (а.с.15) та площею 0,0354 га, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану по вул. Стрийській м. Чернівці на території садівничого товариства «Садівник» під НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджується довідкою Садівничого Товариства «Садівник» від 14.08.2015 року (а.с.16).

Вищенаведені письмові досліджені докази по справі є співмірними в сукупності з іншими доказами, а саме показами свідків, зокрема, свідки - ОСОБА_16, ОСОБА_17 пояснили, що їх земельні ділянки розташовані поряд із земельною ділянкою ОСОБА_4, яку вони вони часто бачили та її сина ОСОБА_6 на сусідній земельній ділянці.

Зі слів ОСОБА_6 їм відомо, що власником земельної ділянки є ОСОБА_4 Сад та земельні ділянки обробляють батьки ОСОБА_6 Свідок ОСОБА_17 також пояснив, що ОСОБА_18 бачив на спірній земельній ділянці двічі. Будинок використовується як дача, сторонніх осіб на земельній ділянці не бачив.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що в кінці серпня 2015 року йому зателефонував ОСОБА_6 та попросив продати належні йому дві земельні ділянки на підставі генерального доручення, виданого ОСОБА_6 на його ім'я. Разом з батьком ОСОБА_6, який надав всі необхідні правовстановлюючі документи на майно, він пішов до нотаріуса, що знаходиться на АДРЕСА_1. Земельні ділянки він відчужив чоловіку на ім'я «Олександр» у вересні 2015 року. Суму продажу він не визначав, отримані від продажу кошти він одразу передав батькові ОСОБА_6 Він читав документи, що йому на підпис передав нотаріус, однак п.7 договору, в якому йдеться про те, що він повідомляв нотаріуса, що на момент придбання вказаного майна ОСОБА_6 в шлюбі не перебував, він не бачив, однак йому відомо було про те, що у ОСОБА_6 є дружина, кілька раз бачив її на земельній ділянці.

Оглянувши аркуші справи 39 та 268, на яких міститься заява ОСОБА_15 про те, що на час придбання спірних земельних ділянок ОСОБА_13 в шлюбі не перебував і нерухомість, що ним відчужується, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, свідок повідомив, що підпис на заявах виконаний ним особисто. Пояснити, чому змінено ним сою позицію, не зміг.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що йому та його доньці належали дві земельні ділянки, що є предметом спору у зазначеній справі. З метою придбання житла, вони вирішили відчужити зазначені земельні ділянки. З ОСОБА_6 він разом працював та домовився з ним про продаж земельних ділянок. Перед самим продажем він підняв ціну, через що ОСОБА_6 невистачило коштів та він їздив за ними додому. При оформленні договору купівлі-продажу у нотаріуса був присутнім він, його донька, ОСОБА_6 та його батько. ОСОБА_6 особисто передав йому кошти за земельні ділянки. Земельні ділянки ОСОБА_6 перед продажем оглядав. Позивачку ОСОБА_2 бачив декілька разів, коли вона приходила до чоловіка на роботу.

Будучи допитаним в якості свідка відповідач ОСОБА_6 повідомив, що спірні земельні ділянки придбані в 2008 році та оформлені на його ім'я. Членом садівничого товариства він став у 2009 році. В подальшому ці земельні ділянки він відчужив ОСОБА_7, а кошти, виручені від продажу, отримав його батько ОСОБА_13 Він розпорядився земельними ділянками як власним майном, хоч усвідомлював, що вони є спільним майном подружжя. Його мати ОСОБА_4 під час придбання земельних ділянок, передала кошти ОСОБА_7 у розмірі 7000 доларів США. Фактично повернула кошти, за які він їх придбав.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що ОСОБА_6 - це його сусід по дачній ділянці, з яким він знайомий 8-10 років. ОСОБА_6 неодноразово бачив на спірній земельній ділянці, останній побудував там будинок. Знає його батьків, оскільки вони допомагають ОСОБА_6 по господарству. Зазначену земельну ділянку ОСОБА_24 придбав у ОСОБА_14 Будівництво будинку на зазначеній земельній ділянці було розпочато ним, а ОСОБА_6 після придбання землі, демонтував старе будівництво та розпочав нове. Дружину ОСОБА_6 бачив один раз; йому було відомо, що ОСОБА_6 мав намір відчужити земельну ділянку, однак не зробив цього; кому згідно правовстановлюючих документів належить земельна ділянка йому невідомо.

Свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 пояснили, що ОСОБА_6 є їх сусідом. На його земельній ділянці розташований будинок. Вони часто бачать там ОСОБА_6 та його батьків. Колишню дружину знають візуально, бачили її на земельній ділянці декілька разів. Хто є власником земельної ділянки та будинку їм невідомо.

Крім наведеного, судом з витребуваних матеріалів в третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_22, а саме документів, що стали підставою до посвідчення договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 21.11.2015 року вбачається, що відповідач ОСОБА_6 02.09.2015 року спочатку відчужив спірні земельні ділянки відповідачу ОСОБА_7 (а.с.83), а пізніше 21.11.2015 року відповідач ОСОБА_7 відчужив їх відповідачці ОСОБА_4 (а.с.54-57).

Зі змісту договору купівлі-продажу від 21.11.2015 року (а.с.54-57) вбачається, що ОСОБА_7 21.11.2015 року відчужив спірні земельні ділянки відповідачці ОСОБА_4, що підтверджується також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 51046912 та № 51043823 (а.с.17-20).

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 ч.ч.1-2 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, набутим за час шлюбу, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Виходячи з цього, отримання згоди іншого співвласника на відчуження майна, набутого під час шлюбу, є обов'язковою.

Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у іншого співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 26 зазначено, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Вимогами ч.1 ст. 67 СК України визначено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Проте, частки в праві спільної сумісної власності позивача та відповідачем на спірні земельні ділянки на момент їх продажу визначені не були, в натурі не виділені, як і не був визначений порядок користування цим майном. Тобто спірні земельні ділянки перебували у спільній сумісній власності як позивача так і відповідача. Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою статті 203 цього Кодексу, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 216 ЦК України - загальні правові наслідки недійсності правочину, зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент вирішення відшкодування, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення, викликані тим, що нерухоме майно, яке було предметом недійсного правочину, надалі було відчужено іншим особам.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року п. 10, норма частини першої ст. 216 ЦК України, не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У разі якщо відчуження майна здійснювалося два і більше разів після вчинення недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного (нікчемного) правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. У такому разі чинне законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з умовою наявності у відчужувача за останнім договором права відчужувати це майно (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011р. у справі № 3-103гс11).

Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Оскільки набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, зокрема відповідач ОСОБА_6 02.09.2015 року спочатку відчужив спірні земельні ділянки відповідачу ОСОБА_7, а пізніше 21.11.2015 року відповідач ОСОБА_7 відчужив їх відповідачці ОСОБА_4 (а.с.54-57), у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про витребування майна із чужого володіння.

Наведене вище, узгоджується і з правовими позиціями висвітленими в узагальненні Верховного суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно яких, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Правочини щодо відчуження 02.09.2015 року відповідачем ОСОБА_6 двох земельних ділянок є недійсними з тих підстав, що вони вчинені з істотними порушеннями вимог ч. 4 ст. 369 ЦК, у зв'язку з чим таке майно підлягає витребуванню у останнього набувача, зокрема відповідача ОСОБА_12 відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 ч.1 СК України передбачено, якщо майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, то воно ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; при цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, враховуючи те, що спірні земельні ділянки знаходять в межах однієї вулиці Стрийської м. Чернівці, мають однакове цільове призначення - «для ведення садівництва», практично однакові за своєю площею та вартістю, а отже, за поділом яких можливо виділити у власність окрему земельну ділянку між подружжям.

Згідно з ст.16 ч.1 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст. 88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до наведеної норми закону, з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 підлягають стягненню пропорційно судові витрати на користь ОСОБА_2, а саме судовий збір в розмірі 551,20 грн. документально підтверджений квитанцією від 22.03.2016 р.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60,67,68,70,71 СК України, ст.ст. 203, 215, 216, 330, 369, 388 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 169,12, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, - В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук Віталіна Григорівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати недійсними договори купівлі - продажу: земельної ділянки площею 0,0326 га із цільовим призначенням «для ведення садівництва» розташованої на території садівничого товариства «Соняшник» по вулиці Стрийській під НОМЕР_4 м. Чернівці, кадастровий номер НОМЕР_5, укладений 02.09.2015 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_7, посвідчений 02.09.2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук Віталіною Григорівною; - земельної ділянки площею 0,0354 га із цільовим призначенням «для ведення садівництва» розташованій на території садівничого товариства «Садівник» по вулиці Стрийській під НОМЕР_3 м. Чернівці, кадастровий номер НОМЕР_2, укладений 02.09.2015 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_7, посвідчений 02.09.2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук Віталіною Григорівною та витребувати в ОСОБА_4 у власність ОСОБА_6, в режимі спільної сумісної власності з ОСОБА_2, земельні ділянки, зокрема, земельну ділянку, площею 0,0326 га із цільовим призначенням «для ведення садівництва» розташованої на території садівничого товариства «Соняшник» по вулиці Стрийській під НОМЕР_4 м. Чернівці, кадастровий номер НОМЕР_5 та земельну ділянку, площею 0,0354 га із цільовим призначенням «для ведення садівництва» розташованої на території садівничого товариства «Садівник» по вулиці Стрийській під НОМЕР_3 м. Чернівці, кадастровий номер НОМЕР_2.

Стягнути пропорційно з ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,20 грн. документально підтверджений квитанцією від 22.03.2016 р.

Після набрання чинності рішення суду і виконання, скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.02.2016 року про накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,0326 га із цільовим призначенням «для ведення садівництва» розташованої на території садівничого товариства «Соняшник» по вулиці Стрийській під НОМЕР_4 м. Чернівці, кадастровий номер НОМЕР_5 та земельну ділянку, площею 0,0354 га із цільовим призначенням «для ведення садівництва» розташованої на території садівничого товариства «Садівник» по вулиці Стрийській під НОМЕР_3 м. Чернівці, кадастровий номер НОМЕР_2.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в засіданні при проголошенні рішення в цей же строк з дня отримання копії рішення суду.

Суддя Слободян Г.М.