Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ майна подружжя -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 22.09.2016 року мотивуючи тим, що з 17.06.2006 року по 04.05.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2. Від спільного життя мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2. 14.05.2011 року, згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки № НОМЕР_2, вони придбали земельну ділянку, площею 0,1244 га (( кадастровий номер НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд( присадибна ділянка), яка була оформлена на відповідача. За час перебування у шлюбі, на вказаній земельній ділянці, вони побудували будинок АДРЕСА_1 який також був оформлений на ім'я відповідача. Оціночна вартість будинку станом на 08.09.2016 року становить 1819697,00 грн., а земельної ділянки станом на 09.09.2016 року - 71866,00 грн., таким чином його частка у спільному майні становить 945 781,50 грн. Після розірвання шлюбу згоди щодо поділу вказаного майна в добровільному порядку вони не досягли, тому позивач просить в судовому порядку розділити спільне сумісне майно між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_2, та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1244 га ( кадастровий номер НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та пояснив, що дійсно отримував кошти від батьків відповідача на будівництво будинку, які були подаровані для сім'ї. Також, він вкладав у спільне майно свої кошти, а саме: ще в 2011 році він був приватним підприємцем і мав дохід, потім працював у батьків відповідача де отримував заробітну плату, як офіційно так і не офіційно, також отримав в борг кошти у своїх батьків, сестри і брата. Він купував будівельні матеріали та наймав працівників, частину будівельних матеріалів купив його батько.

Представник позивача, адвокат за договором, Кузьменко Євгеній Анатолійович в судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що надані відповідачем нібито розписки про надання її батьками коштів не є належними та допустимими доказами, оскільки вони не відповідають змісту розписки та не містять відомостей про строк їх повернення згідно ст. ст. 1046,1049 ЦК України. Позивач не тільки власними коштами приймав участь у придбанні майна, а й власним трудом, а відповідач не надала до суду доказів, що спірне майно є її особистою власністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, подала до суду письмові заперечення та пояснила, що 15.05.2011 року батьки дали 17400 доларів США і вона придбала земельну ділянку, на якій побудували житловий будинок, також, за кошти батьків, які вони дали 30.12.2011 року в розмірі 94975 доларів США. Позивач приймав участь у виборі земельної ділянки, їздив за будівельними матеріалами, наймав людей для виконання будівельних робіт. Він працював і вкладав свої кошти в будівництво і на придбання земельної діляки, однак в якому розмірі їй невідомо. В період коли було придбано земельну ділку та будувався будинок вона перебувала у відпустці по догляду за дітьми, не працювала, займалась вихованням дітей, тому скільки коштувало будівництво їй невідомо. Батьки передавали кошти позивачу і вона з ним їздила купувати земельну ділянку. Розписки позивач на отримані кошти не складав. Кошти які батьки давали на будинок вона передавала чоловіку, а він купував будівельні матеріали. Про те, що позивач отримував в борг кошти від своїх родичів вона не знала. З 2013 року вийшла на роботу і працювала разом із батьками і колишнім чоловіком. Позивач займався своєю підприємницькою діяльністю та працював у її батьків, де отримував мінімальну заробітну плату по трудовому договору.

Представник відповідача, за довіреністю у справі, ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що вказане майно було придбано за рахунок батьків відповідача, а позивач лише оглянув земельну ділянку та наймав працівників. Земельна ділянка та будинок є особистою власністю відповідача, оскільки позивач не мав можливості придбати майно самостійно за отриману мінімальну заробітну плату. Відповідач була в цей період у відпустці по догляду за дітьми, тому всі кошти дали їй батьки.

Представник відповідача, за довіреністю у справі, ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що майно було придбано за кошти батьків відповідача, отже позивач має відповідати за борговими зобов'язаннями. Земельна ділянка та будинок є особистою власністю відповідача. Сам факт придбання майна у шлюбі не може бути підставою для його поділу між подружжям. У сторін наявне ще майно, тому відповідач пропонувала позивачу поділити його, а саме: земельну ділянку з будинком та один автомобіль залишити їй, а квартиру з другим автомобілем залишити йому, однак позивач не погодився. За період шлюбу відповідач мала значно більший дохід, оскільки здійснювала підприємницьку діяльність, а позивач отримував менше коштів від заробітку.

Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до приписів ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору між подружжям про майно, необхідно

встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати /виключені з цивільного обороту/, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17.06.2006 року зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 675. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.05.2016 року, яке набрало законної сили 17.05.2016 року, шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, а проживають разом із дітьми за адресою: Білоцерківський район, АДРЕСА_1. Дані обставини підтверджено матеріалами справи ( а.с.5-8,23-25,32) та визнаються сторонами.

Також, з матеріалів справи ( а.с.9-22) вбачається та визнається сторонами, що на підставі договору купівлі - продажу від 14.05.2011 року була придбана земельна ділянка за адресою: Білоцерківський район, АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, площею 0,1244 га вартістю 42 495,00 грн., ринкова вартість земельної ділянки станом на 09.09.2016 року становить - 71 866,00 грн. В період з 14.05.2011 року по 01.12.2015 року ( з часу придбання земельної ділянки по дату виготовлення технічної документації на будинок) на вказаній земельній ділянці було побудовано житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, які є складовими частинами об'єкта нерухомого майна, ринкова вартість якого складає станом на 08.09.2016 року - 1 НОМЕР_2 697, 00 грн. 30.09.2015 року на ім'я відповідача ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: Білоцерківський район, АДРЕСА_1.

З вказаних Договорів вбачається, що позивач надавав нотаріальну згоду на їх укладення, отже, вони були укладені в інтересах сім'ї, що також підтвердили в судовому засіданні свідки.

П. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дійшли згоди, що вартість земельної ділянки становить - 71 866,00 грн., а вартість житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, які є складовими частинами об'єкта нерухомого майна, становить - 1 НОМЕР_2 697, 00 грн.

Отже, вказане майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було набуте в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Щодо встановлення джерела набуття вказаного майна суд виходить з наступного.

Так, з матеріалів справи ( а.с.112-117) вбачається, що позивач в період шлюбу з відповідачем працював на різних підприємствах, в тому числі у ФОП ОСОБА_8, матері відповідача, та отримував доходи. 14.06.2011 року отримав в борг кошти, на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1, від ОСОБА_10 у сумі 32000 доларів США та 26.09.2011 року отримав в борг від ОСОБА_11 кошти в розмірі 23000 доларів США на внутрішні роботи у вказаному будинку.

Також, з матеріалів справи ( а.с.100-111,115,118-120) вбачається, що позивач під час будівництва житлового будинку забезпечував виконання будівельно - монтажних робіт у ньому шляхом укладення відповідних договорів підряду та купував необхідні для цього будівельні матеріали, що також підтвердили свідки та не заперечується відповідачем.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначила, що земельна ділянка та будинок були набуті лише за кошти її батьків, які були надані у борг, однак суд критично відноситься до даних тверджень з наступних підстав.

Так, відповідачем надано суду розписки ( а.с.81) з яких вбачається, що 15.05.2011 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 дали своїй дочці ОСОБА_2 і зятю ОСОБА_1 гроші в сумі 17400 доларів США на купівлю земельної ділянки для забудови та 30.12.2011 року позичили їм на будівництво будинку в с. Шкарівка кошти в сумі 54975 доларів США.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається з вказаних розписок ( а.с.81), вони не містять відомостей про отримання ОСОБА_1 вказаних сум коштів, не підписані ним та не зазначено зобов'язанням їх повернення, отже вони не відповідають зазначеним нормам, тому не можуть розцінюватись як договір позики.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дав покази про те, що він являється батьком відповідача, яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_1, який для нього є кращим зятем. Він, як батько, давав дітям кошти на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1. Зять сам займався будівництвом, їздив купувати будівельні матеріали та домовлявся з майстрами. Будинок будувався для їх сім'ї, і якщо в них були свої кошти вони їх вкладали в будинок, зять працював і заробіток витрачав на будівництво. Кошти, близько 70 000 доларів США, які дав на будівництво, подарував дітям, а всього вклав у будинок близько 76 000 доларів США. Про розписки сказала дружина, він їх до суду не бачив та не підписував.

Свідок ОСОБА_8 в суді показала, що в неї була квартира в якій проживали позивач з відповідачем, потім зять сказав, що буде будувати будинок. Вони з чоловіком дали дітям кошти на придбання земельної ділянки, а саме: 15.05.2011 року зять отримав від неї кошти в розмірі 17400 доларів США. Позивач приїздив до неї брати кошти на будівництво будинку протягом року, у 2012 році дала 17 500 доларів США, всього вона передала йому кошти в розмірі 74620 доларів США. Дочка в цей період перебувала у відпустці по догляду за дітьми, позивач працював у них з чоловіком і вкладав кошти у будівництво, однак більшу частину коштів дали вони. Необхідність у написанні розписок виникла тому, щоб дочка не залишилась без нічого, вони були написані для суду минулого року, як доказ того, що вони з чоловіком передавали кошти, в них стоїть підпис її та дочки, зятю не повідомляли про складання розписок.

Отже, даючи оцінку доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що майно: земельна ділянка, площею 0,1244 га, та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, були набуті за спільні сумісні кошти та працею подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що при поділі майна підлягають розподілу борги в рівних частинах, однак до суду не було заявлено відповідних вимог, крім того, боргові зобов'язання, на які посилається сторона відповідача, не підтверджені відповідними засобами доказування, тому не можуть бути враховані при поділі майна.

Також, представниками відповідача в підтвердження заперечень до суду надано довідку Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ( а.с.174) щодо отримання відповідачем в період з 01.05.2008 року по 31.12.2015 року доходів від підприємницької діяльності, за які було придбано вказане майно, однак даний доказ суперечить поясненням відповідача та показам свідків, які зазначили, що ОСОБА_2 не працювала, а перебувала у відпустці по догляду за дітьми: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачем не доведено в судовому засіданні належними, допустимими та беззаперечними доказами те, що спірне майно є її особистою власністю.

Представник відповідача зазначила, що при поділі майна необхідно відступити від рівності часток та врахувати, що з відповідачем залишаються проживати діти.

Однак, суд не вбачає підстав для застосування ч. 3 ст. 70 СК України, оскільки не доведено, що розмір аліментів, які відповідач одержує від позивача на дітей, недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, за рахунок відповідача компенсуються витрати позивача в разі задоволення позовних вимог, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються судові витрати в розмірі 6890,00 грн., сплачений при подачі позову до суду судовий збір ( а.с.1).

Керуючись ст.ст. 60- 63, 65, 68 - 70 СК України, ст.ст. 368, 369 ЦК України, ст. ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1244 га ( кадастровий номер НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1244 га ( кадастровий номер НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6890,00 грн. ( шість тисяч вісімсот дев'яносто гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. В. Бондаренко