УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарях Майданець К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за моральну шкоду за апеляційною скаргою Державного підприємства «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до ДП «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за моральну шкоду.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона працювала з 2010 по 2015 роки в ДП «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») та 31.07.2015 була звільнена за власним бажанням. Вказувала, що відповідач несвоєчасно виплачував заробітну плату та при звільненні розрахунок із позивачем проведений не був.

Наголошувала, що підприємство остаточно розрахувалося із ОСОБА_1 19.02.2016.

Враховуючи наведене, просила стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 10 632, 15 грн. та моральну шкоду в сумі 15 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки при звільненні за період з 31.07.2015 по 19.02.2016 в сумі 10 632, 15 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Справа № 755/6272/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5161/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ДП «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначав, що судом не взято до уваги надані відповідачем докази щодо відсутності позивача в день звільнення на робочому місці.

Вказував, що виплата заробітної плати позивачу здійснювалася пропорційно відпрацьованому часу, оскільки остання без поважних причин працювала неповний день або не з'являлася на роботу, що підтверджується відповідними актами.

Наголошував, що ОСОБА_1 з вимогою про проведення розрахунку до відповідача не зверталася до моменту повного розрахунку, а саме 19.02.2016.

Враховуючи наведене, просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з вересня 2012 року ОСОБА_1 працювала в ДП «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») (а.с. 73).

Відповідно до Наказу ДП «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») № 10к від 31.07.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника режимно-секретного відділу згідно ст. 38 Кодексу законів про працю, за власним бажанням (а.с. 83).

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що при звільненні у відповідача перед позивачем існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за шість місяців: з лютого 2015 року по липень 2015 року, а в день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку. Остаточний розрахунок зОСОБА_1 було проведено лише 19.02.2016.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положеньст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З листа Головного управління Держпраці у Київській області Державної служби управління з питань праці вбачається, що у ході проведення перевірки було виявлено, що при звільненні ОСОБА_1 з займаної посади здійснено порушення ДП «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст. 117 КЗпП. За результатами виявлених правопорушень складено акт перевірки та надано припис т.в.о. директора ДП Український центр «Безпека».

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про невиплату звільненому працівникові з вини відповідача належних їй сум у строки, встановлені в ст. 116 КЗпП України, а тому суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем по середньому заробітку за час затримки розрахунку є вірним та обґрунтовано взятий до уваги судом першої інстанції, оскільки його проведено у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року та відповідачем не спростований.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не враховано ту обставину, що невиплата звільненому працівникові сум відбулася не з вини відповідача, а у зв'язку з тим, що позивач була відсутня на роботі в останній день звільнення, з огляду на наступне.

Згідно роз'яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13 при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідач, вказуючи на відсутність ОСОБА_1 31.07.2017 на роботі, посилався на акт ДП «Український центр «Безпека» про відсутність на роботі та журнал здавання (приймання) під охорону, знятті (приймання) з-під охорони режимних приміщень (зон, територій), сховищ матеріальних носіїв секретної інформації та ключів від них.

Разом з цим, відсутність підпису позивача в журналі здавання (приймання) під охорону, знятті (приймання) з-під охорони режимних приміщень (зон, територій), сховищ матеріальних носіїв секретної інформації та ключів від них не є доказом відсутності ОСОБА_1 на роботі 31.07.2015.

А наданий відповідачем акт про відсутність на роботі ОСОБА_1 не має необхідних реквізитів для документів даної форми (реєстровий номер, дата складання).

Крім того, з розрахункового листка за липень 2015 року (а.с. 124 на звороті) вбачається, що ОСОБА_1 у липні місяці було відпрацьовано 23 дні. Відповідна інформація міститься також в розрахунково-платіжній відомості за липень 2015 року (а.с. 113) та довідці з пенсійного фонду форми ОК-7 (а.с. 114).

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт відсутності позивача на робочому місці 31.07.2017 не підтверджено належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновок суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. зроблено з урахуванням характеру правопорушення, ступеня вини та відповідає нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними та надуманими.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації» (Український центр «Безпека») відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: