Справа № 524/5801/17
Провадження №2-о/524/176/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області, у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі судового засідання Денисенко Н.В.,

за участі: заявника ОСОБА_1, представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту його належності до національності «німець».

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторним) серії ІІІ-РУ № 413890, виданим 12 травня 1982 року. Його батько за національністю «росіянин», а мати «німкеня». Коли постало питання про здійснення запису «національність» у паспорті, було вирішено зазначити національну приналежність за національністю батька ОСОБА_3 - «росіянин», оскільки в радянський період він не мав змоги вільно та відкрито виражати своє походження та віросповідання, так як боявся політичних переслідувань, а щоб уникнути гонінь зі сторони влади, які мали масовий характер, змушений був приховувати свою приналежність до німецької нації. Зазначив, що в його сім'ї з дитинства дотримувались традицій німецької нації, відвідували німецькі культурні заходи, святкували німецькі свята, а тому відновлення своєї корінної німецької національності відіграло роль у становленні його світогляду та мало і має для нього дуже велике значення. Також заявник вказує, що встановлення факту його приналежності до німецької національності необхідне для отримання статусу пізнього переселенця, що надасть можливість виїхати на постійне місце проживання до Німеччини.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заяву підтримали, посилаючись на доводи, вказані в заяві. На задоволенні заяви наполягали.

Представник заінтересованої особи Автозаводського районного відділу управління Державної міграційної служби у Полтавській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, у вирішенні справи покладався на розсуд суду.

Заслухавши заявника та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Заявник ОСОБА_1 народився 04 січня 1933 року у м. Саратові, про що в книзі реєстрації актів про народження 17 січня 1933 року зроблено запис за № 190, що підтверджено свідоцтвом про народження (повторним) серії - ІІІ РУ № 413890, виданим 12 травня 1982 року.

Як вбачається з вказаного свідоцтва про народження, батьками заявника ОСОБА_1 є: батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_4. При цьому, батько заявника за національністю є «росіянин», а мати «німкенею».

Заявник стверджує, що недобровільним рішенням через побоювання, що на нього буде здійснюватися гоніння, як на представника німецької нації, що мали масовий та постійній характер за радянських часів, особливо у післявоєнні часи, його національна приналежність була визначена за національністю його батька ОСОБА_3, а саме «росіянин», тому саме така національність була вказана в усіх його документах, що видавалися органами колишніх СРСР та УРСР, в тому числі і в паспорті.

Також заявник вказує, що з дитинства виховувався відповідно до німецьких традицій, постійно відвідував німецькі культурні заходи, святкує німецькі свята та вважає себе німцем.

Крім того, матеріалами справи, а саме довідкою № 1 від 24.07.2017 року, виданої Міським громадсько-політичним і культурно-освітнім товариством німців «Відродження» підтверджено, що заявник являється членом вказаного товариства німців з 1999 року. Приймає участь у всіх заходах та житті товариства, цікавиться культурою та звичаями Німеччини, відвідував курси німецької мови.

В 2002 році з метою переїзду на постійне місце проживання до Німеччини заявником подавалися документи до Федерального адміністративного відомства. Однак йому відмовлено у звязку з тим, що ОСОБА_1 не відповідає визначенню «пізній переселенець».

Національність особи визначається відповідно до національності одного з батьків, а мати заявника ОСОБА_4 була німкенею, що підтверджується належними доказами, і сам заявник ОСОБА_1 ідентифікує себе як німець, що в свою чергу свідчить про приналежність заявника до німецької національності.

Відповідно до ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання.

Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин.

Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВРвстановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими.

Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України.

Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Нормами ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом.

Відповідно до ст. 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст. 271 Цивільного кодексу України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя.

Статтею 300 Цивільного кодексу України закріплено, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Починаючи з 1992 року, на підставі постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» від 26 червня 1992 року № 2503-XII, діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи - громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність.

Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу.

Згідно з ч. 1 ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

На підставі ч. 2 ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частина 1 ст. 256 Цивільного-процесуального кодексу України встановлює перелік фактів, що підлягають розгляду судом, при цьому ч. 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав.

Встановлення факту приналежності ОСОБА_1 до німецької національності необхідне йому для того, щоб підтвердити статус свого німецького коріння, а також відновити та зберегти етнічне походження свого роду.

Водночас суд бере до уваги доводи заявника про те, що на даний час він позбавлений можливості отримати статус пізнього переселенця та позбавлений можливості виїхати на постійне місце проживання до Німеччини через неправильне зазначення його національності.

З огляду на наведене та враховуючи, що заявник ОСОБА_1 зростав в родині німців, усвідомлює себе німцем, виявляє на усіх періодах свого життя почуття національного самоусвідомлення та спільності з німцями і фактично за національністю по лінії матері є німцем, тому суд доходить висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню. керуючись ст. 8, 15, 57-61, 208-209, 212-215, 218, 256-259 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, до національності «німець».

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка