17 травня 2017 рокум. Київ
судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ЄвграфовоїЄ.П.
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Шляхово-будівельне управління № 41» до ОСОБА_2, неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, законним представником яких є ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого житлового приміщення; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Шляхово-будівельне управління № 41», третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про залишення за місцем проживання, за касаційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року, додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року
З рішенням колегії суддів про відхилення касаційної скарги та залишення ухвалених у справі судових рішень без змін не згодна з огляд на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що колишній чоловік позивача ОСОБА_6, як військовослужбовець, станом на 1995 рік не був забезпечений жилим приміщенням, що має відповідати вимогам ст. 50 ЖК Української РСР, як того вимагала ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Питання про забезпечення житлом було вирішено відповідно до порядку, встановленого ст. 12 вказаного Закону, шляхом винаймання (оренди) тимчасового житла у гуртожитку, належного позивачу ПАТ «Шляхово-будівельне управління № 41».
Відповідні договори укладалися з 1995 року й останній договір було укладено на період з 2004 до 2009 року, які підтверджують законність вселення відповідача до спірного приміщення як члена сім'ї військовослужбовця.
ОСОБА_6 був звільнений із збройний сил України у зв'язку з реформуванням останніх. Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був розірваний в 2007 році, втім після цього - ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 народився син, батьком якого записаний ОСОБА_6
Посилаючись на тимчасовість проживання в орендованому приміщенні, суди не врахували, що такий тимчасовий характер законом обумовлений неможливістю виконання з боку Держави обов'язку із забезпечення військовослужбовця та членів його сім'ї постійним житлом у встановленому порядку. Положення згаданої ст. 12 Закону України передбачають надання службового житла, а в разі його відсутності - тимчасової оренди житла, до одержання постійного жилого приміщення.
При цьому п. 8 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» гарантовано забезпечення житлом осіб, які звільнилися з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, провадиться відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Отже, хоча договорами, за якими спірне приміщення у гуртожитку орендувалося для потреб сім'ї ОСОБА_2 і були передбачені певні строки дії, втім для його користувачів проживання мало безстроковий характер та обмежувалось одержанням постійного жилого приміщення. Спірні правовідносини за таких обставин регулюються відповідними положеннями ЖК Української РСР, в тому числі, щодо підстав та порядку виселення з гуртожитків.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в ч. 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Доказів вирішення питання про надання відповідачу, яка є одинокою особою, проживає з трьома неповнолітніми дітьми, іншого жилого приміщення матеріали справи не містять. На існування таких обставин позивач, звертаючись до суду з вимогою про виселення, не посилався.
У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ зазначає, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції . Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.
Ухвалюючи рішення на користь власника гуртожитку та захищаючи його права саме як власника майна, наведеного суди в повній мірі не врахували, балансу між інтересами ОСОБА_2 із трьома неповнолітніми дітьми, які на законних підставах вселилися до спірної кімнати в 1995 році, та інтересами ПАТ «Шляхо-будівельне управління № 41» в одержанні плати за користування кімнатою, не встановили.
У процесі судового провадження ОСОБА_2 стверджувала, що її виселення (одинокої особи) із трьома неповнолітніми дітьми становитиме надмірний тягар, а внаслідок виселення вона та неповнолітні діти залишаться безпритульними. Із матеріалів вбачається, що питання надання багатодітній сім'ї позивача, у якої є також двоє повнолітніх дітей, є невирішеним впродовж більше 20 років, не дивлячись на чисельні звернення до відповідних служб та відомств. Можливості набуття позивачем іншого житла, що на сьогодні одноосібно виховує трьох неповнолітніх дітей, судом до уваги не взяті.
Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, у спірних правовідносинах судами застосовано норми матеріального права, що не підлягали застосуванню (ст. 782 ЦК України), та не застосовано положення ст. ст. 132, 125 ЖК Української РСР щодо підстав виселення з гуртожитків, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позову про виселення підлягали скасуванню.
У частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 про залишення її на постійному проживанні в кімнаті АДРЕСА_1, де вона фактично проживає 21 рік, судові рішення також підлягали скасуванню з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з тим, відповідно до ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Наведених вимог процесуального закону суд першої інстанції в повній мірі не врахував, необхідності уточнення позовних вимог з огляду на викладені підстави та визначений законодавством спосіб захисту права особи на користування житлом, шляхом визнання такого права за особою, позивачу не роз'яснив та висновків про безпідставність заявлених вимог дійшов передчасно.
Суддя-доповідач Є.П. Євграфова