Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/853/16-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 55 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Телекомпанія "Коростишівська Верховина" Товариства з обмеженою відповідальністю "Верховина" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Дочірнього підприємства "Телекомпанія "Коростишівська Верховина" Товариства з обмеженою відповідальністю "Верховина" (надалі ДП «ТКК Верховина»). Просила, посилаючись на положення ст.ст.116-117 КЗпП України та ст.625 ЦК України, стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням рівня інфляції в сумі 92 654,75 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що працювала у відповідача журналістом. Звільнена за п.1 ст.36 КЗпП України з 29 серпня 2014 року. При звільненні компенсація за девятнадцять днів невикористаної відпустки виплачена не була. Лише 01 червня 2016 року за рішенням суду, яким трудовий спір повністю вирішено на її користь, була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки. Оскільки затримка розрахунку при звільненні відбулася з вини відповідача, то останній повинен нести матеріальну відповідальність за такі дії.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що судом не враховані положення ст.116 КЗпП України. Оскільки з вини роботодавця в день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок, то вона має право на отримання відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позову з огляду на те, що ОСОБА_2 просила провести стягнення з 29 серпня 2014 року до моменту отримання нею компенсації за час невикористаної відпустки, зазначаючи, що отримала компенсацію 01 червня 2016 року, але отримала кошти за невикористані дні відпустки в день вирішення судом спору з цього приводу 24 травня 2016 року, чим виключається затримка розрахунку.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вважає, що з установлених обставин він зроблений неправильно через неправильне витлумачення змісту та сутності ст.ст.116-117 КЗпП України.

Із матеріалів справи вбачається та судом правильно встановлено, що сторони перебували в трудових правовідносинах.

Наказом №3к ОСОБА_1 звільнена з посади журналіста в Дочірньому підприємстві "Телекомпанія "Коростишівська Верховина" Товариства з обмеженою відповідальністю "Верховина" за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України 29 серпня 2014 року (а.с.5).

Сторони визнають ту обставину, що у день звільнення позивач працювала. Обставини, визнані сторонами, доказуванню не підлягають (ч.1 ст.61 ЦПК України).

Між сторонами існував спір зокрема щодо неправомірності невиплати ОСОБА_1 при її звільненні компенсації за девятнадцять днів невикористаної нею відпустки.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 24 травня 2016 року спір з цього приводу повністю було вирішено на користь ОСОБА_1 та зобовязано ДП «ТКК Верховина» нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію за девятнадцять днів невикористаної відпустки.

Із платіжної відомості №01 убачається, що на виконання вищевказаного судового рішення колишній роботодавець 24 травня 2016 року виплатив ОСОБА_1 компенсацію за невикористану нею відпустку, хоча мав вчинити такі дії у день звільнення останньої (а.с.16). Кошти виплачені у сумі 1 093 грн. 88 коп. У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що невиплачена своєчасно сума за невикористані дні відпустки проіндексована та нарахована компенсація за втрату її частини, що належними та допустимими доказами не спростовано.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що якщо в день звільнення працівник був на роботі і йому не були виплачені належні від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача.

Одночасно з цим, відповідач не довів належними та допустимими доказами відсутності своєї вини у несвоєчасному проведенні з колишнім працівником повного розрахунку в день її звільнення, хоча закон покладає такий обовязок саме на роботодавця.

Така ж правова позиція висловлена й у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року в справі №6-195цс14, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

За таких обставин, правильно встановивши, що у день звільнення 29 серпня 2014 року позивач була на роботі, але цього дня із нею з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні, тобто не була виплачена компенсація за девятнадцять днів невикористаної нею відпустки та спір щодо неправомірної невиплати цієї суми повністю вирішено на користь останньої, суд першої інстанції неправильно вважав, що якщо за судовим рішенням сума виплачена у день його ухвалення, тобто 24 травня 2016 року, то відсутня затримка у розумінні ст.116 КЗпП України, а відтак й не наступає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України. Таке довільне тлумачення положень ст.ст. 116-117 КЗпП України спростовується вищевикладеним системним аналізом, з якого вбачається, що відповідальність за ст.117 КЗпП України у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступає у роботодавця за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з часу звільнення позивача та по день проведення із нею фактичного розрахунку, що склало у даному випадку 456 робочих днів, оскільки спір про розмір належних звільненому працівникові сум повністю вирішено на користь колишнього працівника, тобто ОСОБА_1 Окрім того, за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Механізм здійснення розрахунку розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата.

Так, позивач звільнена 29 серпня 2014 року. Відповідно до довідки від 12 вересня 2014 року заробітна плата останньої за липень 2014 року становила 2 050 грн., а за червень 2014 року - 1 900 грн. (а.с.4), тому середньоденна заробітна плата для обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 94 грн. 05 коп. ((2 050+1 900):42 р.д.). Суд не приймає до уваги розмір середньої заробітної плати, визначений у даній довідці, оскільки така середньоденна заробітна плата визначалася для розрахунку виплат на випадок безробіття. За таких обставин розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за ст.117 КЗпП України склав 42 886 грн. 80 коп. (94,05 грн. х 456 р.д.)

Оскільки вимоги позивача щодо розміру належних їй при звільненні сум щодо компенсації за невикористані нею девятнадцять днів відпустки судом були задоволені в повному обсязі, то й підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у даній справі в апеляційного суду відсутні.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 42 886 грн. 80 коп. на підставі ст.ст.116-117 КЗпП України.

Вимоги позивача відносно застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України є безпідставними у звязку з тим, що передбачена цією нормою матеріального права відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, а тому її дія не поширюється на трудові правовідносини.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст.309 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольняє частково, стягуючи з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42 886 грн. 80 коп., та відмовляє у стягненні решти коштів у сумі 49 767 грн. 95 коп. (92 654,75 - 42 886,80) за безпідставністю таких вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір у сумі 926,55 грн. стягується зі сторін у дохід держави пропорційно до задоволених та відмовлених у задоволенні вимог: з відповідача пропорційно до задоволеної суми 428,87 грн. та з позивача пропорційно до суми у задоволенні якої їй було відмовлено 497,68 грн., оскільки позов задоволено частково та при подачі даного позову до суду позивач не звільнялася чинним законодавством та судом від його сплати.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Телекомпанія «Коростишівська Верховина» Товариства з обмеженою відповідальністю «Верховина» на користь ОСОБА_1 42 886 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Телекомпанія «Коростишівська Верховина» Товариства з обмеженою відповідальністю «Верховина» в дохід держави 428 грн.87 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 497 грн. 68 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: