У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр Херсон», ОСОБА_8 про визнання недійсним договору комісії та витребування автомобіля, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 26 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що автомобіль «Nissan Navara», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Проте ОСОБА_7без її відома та згоди продав автомобіль шляхом укладання договору комісії від 15 березня 2013 року № 477 з ТОВ «Автоцентр Херсон».

Просила визнати договір комісії недійсним, застосувати правові наслідки недійсного правочину та витребувати автомобіль на свою користь у покупця ОСОБА_8

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 26 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не може бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під час шлюбу придбали автомобіль «Nissan Navara», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_2.

Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано 12 квітня 2011 року (а. с. 29).

Шляхом укладення договору комісії від 15 березня 2013 року з ТОВ «Автоцентр Херсон» ОСОБА_7 продав зазначений автомобіль ОСОБА_8, що підтверджується довідкою-рахунком від 15 березня 2013 року. Вартість автомобіля склала 149 809 грн 22 коп. (а. с. 31, 36, 37)

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна та Новоархангельським районним судом Кіровоградської області відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 (а. с. 159).

Позивачка має право звернутися з позовом про визнання договору недійсним у разі, якщо вона виявила намір при поділі визнати за собою право власності на майно зі сплатою грошової компенсації іншому з подружжя. Разом з тим таких намірів позивачки не вбачається.

Таким чином, суди зробили правильний висновок, що позивачка не втратила права на відповідну компенсацію вартості відчуженого автомобіля при поділі спірного майна подружжя і обґрунтовано відмовили у позові.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак