АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2750/17 Головуючий 1 інст. - Зуб Г.А.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи - Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті особи - Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про вселення в житлове приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

05.07.2016 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ОСОБА_5, на підставі договору дарування від 21.01.2012 року, належить АДРЕСА_1. В даній квартирі зареєстрований і ОСОБА_3, який є колишнім чоловіком ОСОБА_4 Відповідач не мешкає у вказаній квартирі, а мешкає в квартирі АДРЕСА_2, на яку останнім складено спадковий договір. Наявність реєстрації відповідача у вказаній квартирі порушує права власника щодо користування та вільного розпорядження майном, тому позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом в інтересах своєї дитини.

07.11.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив вселити його до квартири АДРЕСА_1, та належить його малолітній доньці ОСОБА_5, та стягнути судові витрати.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що 30.12.2010 року він продав належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_3, а кошти, виручені від продажу, ним разом з його колишньою дружиною ОСОБА_4 у спільну сумісну власність було придбану спірну квартиру, в якій і був зареєстрований у лютому 2011 року. На початку 2012 року ОСОБА_4 запропонувала відповідачу подарувати вказану квартиру їхній малолітній доньці - ОСОБА_5, після оформлення договору купівлі-продажу відносини між сторонами погіршились, спільне проживання стало неможливим, тому відповідач змушений був проживати у друзів. ОСОБА_5 також вказував, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.04.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Після того, як він вимушено виїхати з квартири, ОСОБА_4 змінила замки у вхідних дверях, внаслідок чого він не має змогу потрапили у вказану квартиру. Крім того, ОСОБА_4 обмежила його спілкування з дитиною, внаслідок чого він був змушений звернутись до суду з позовом, де було встановлено, що він проживає за адресою: АДРЕСА_5, а не як зазначає ОСОБА_4 у своїй позовній заяві, оскільки дійсно спадковий договір було укладено, але він за даною адресою не проживає. Вказував, що не в змозі потрапити до квартири з поважних причин, а саме через перешкоди, які чинить йому ОСОБА_4 Наголошував на тому, що він як батько своєї дитини, має рівні права щодо здійснення права власності на спірну квартиру. Що стосується понесення додаткових витрат на утримання вказаної квартири, то ОСОБА_4 відмовляється отримувати від позивача будь-які кошти.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 задовільнені.

Суд вирішив визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що у суді першої інстанції позивачем ОСОБА_4 не було надано доказів, які б доводили, що він порушує права малолітньої доньки, тим що зареєстрований у спірній квартирі, а навпаки судом першої інстанції не надано належної оцінки його доводам про те, що ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою в якій він зареєстрований та не дозволяє бачитись з донькою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Так, згідно зазначеної норми члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі, починаючи з початку 2012 року, спільне господарство з позивачем не веде, а доказів того, що ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою не надано.

Вказані висновки суд першої інстанції здійснив на підставі аналізу та оцінки наданих сторонами та їх представниками доказів на підтвердження тих обставин, посилаючись на які вони обґрунтовували свої вимоги та заперечення.

Так, судом на підставі наданих доказів встановлено, а сторонами не заперечується, що малолітня ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 24.01.2012 року, набула у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. Вказана квартира подарована ОСОБА_5 їй матір'ю, позивачем ОСОБА_4. (а.с. 6).

ОСОБА_3 відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 23.05.2016 року №1068, зареєстрованим у спірній квартирі. (а.с. 10)

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 23.01.2010 року у ВРАЦС по м. Харкову ХМУЮ, актовий запис 74 (а.с. 17). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.10.2016 року визначено спосіб участі ОСОБА_3, який проживає окремо, у вихованні малолітньої ОСОБА_5, та встановлено графік побачень з дитиною.

ОСОБА_3 та його представником не надано належних та допустимих доказів, які давали передбачену процесуальним законом підставу визнати доведеним той факт, що він приймає участь у витратах по утриманню житла, що веде спільне господарство з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що протягом останніх чотирьох років, тобто після того, як у 2012 року він, начебто, вимушено, виїхав зі спірної квартири, змінивши фактичне місце проживання, і по день звернення ОСОБА_4 з позовом у цій справі, позивач перешкоджала йому користуватися квартирою, що він вживав заходи з метою поновлення порушеного права проживання в цій квартирі.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав до задоволення позову й усунення ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,перешкод в користуванні й розпорядженні належною їй власністю шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням та про відмову у зустрічному позові.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта та його представника на «Висновок» інспектора Київського відділу ГУ Національної поліції в Харківській області від 25.11.2016р. за наслідками перевірки заяви ОСОБА_3 від 19.11.2016 року про неправомірні дії ОСОБА_4, оскільки ні Кримінальним процесуальним кодексом України, а ні Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачено вирішення посадовими особами територіального підрозділу Національної поліції України заяв і звернень громадян про скоєння правопорушення шляхом «Висновку» про припинення перевірки.

Крім того, ці дії, тобто звернення ОСОБА_3 до поліції 19.11.2016р. з заявою «за фактом неправомірних дій колишньої дружини ОСОБА_4.» здійснено після того, як до суду з позовом до нього звернулася ОСОБА_4

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду також не спростовують і не свідчать про наявність передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський