Справа № 361/3635/16-ц Головуючий у І інстанції Білик Г. О.
Провадження № 22-ц/780/2712/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 29 24.05.2017

УХВАЛА
Іменем України
24 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Данілова О.М., Суханової Є.М.

секретар: Бобко О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 про зобов`язання скасувати рішення, захист честі, гідності та ділової репутації.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що він є майором запасу, звільнився з військової служби за віком в 2004 році.
За місцем проходження військової служби з грудня 1993 року по серпень 1998 року в м.Прилуки взятий на квартоблік з 27 січня 1994 року 23 жовтня 1995 року отримав однокімнатну службову квартиру, площею 17,45 кв.м. в м.Прилуки із збереженням права перебування на квартирному обліку.
10 серпня 1998 року позивач був виключений із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 для подальшого проходження служби.
ОСОБА_1 зазначав, що за його клопотанням з метою залишення повнолітньому члену сім`ї - дочці дружини ОСОБА_2 з квартири було знято статус «службова». Проте, в квартирі залишилась проживати дружина позивача. із сином, з якою ОСОБА_1 розлучився 03 грудня 1998 року. Згодом 07 вересня 1999 року позивач з ОСОБА_3 знову одружились, а 22 вересня 1999 року дружина із сином знялись з реєстрації із вищевказної квартири і переїхали жити до позивача у в/м Семиполки за новим місцем служби.
Позивач вказує, що порушення його житлових прав посадовими особами відповідача полягають в незаконній обробці персональних даних ОСОБА_1 та його сім`ї з метою створення перешкод задоволенню його права на житло.
ОСОБА_1 стверджував, що рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 щодо нього, викладені в протоколах: від 29 березня 2003 №31; від 30 січня 2004 №34; від 22 березня 2004 №36; від 30 березня 2004 №37; від 26 лютого 2008 №66; від 04 березня 2008 №67; від 29.04.2008 № 70є незаконним та протиправними, а тому підлягають скасуванню.
Як зазначає позивач, діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка проявилась у переживаннях, пов`язаних з безпідставним переміщенням його у черзі на отримання житла, приниженні честі та гідності, плямуванні ділової репутації, внаслідок яких позивач вимушений витрачати час для вирішення питань, пов`язаних із захистом своїх прав, що порушило його звичний спосіб життя, завдало психологічного стресу, негативних емоцій, моральних переживань та дискомфорту, внаслідок яких він втратив душевний спокій.
Розмір заданої йому моральної шкоди позивач оцінює в суму 76 800 грн., яку просив стягнути з відповідача на свою користь.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач є майором запасу, звільнився з військової служби за наказом начальника Генерального штабу ЗСУ від 03 грудня 2004 року за віком.
За місцем проходження військової служби з грудня 1993 року по серпень 1998 року в м. Прилуки взятий на квартоблік з 27 січня 1994 року (а.с. 16).
Згідно довідки-доповіді начальника Лубенської КЕЧ району м. Лубни від 29 грудня 2003 року, ОСОБА_1 23 жовтня 1995 року отримав однокімнатну службову квартиру, площею 17,45 кв.м. в м.Прилуки із збереженням права перебування на квартирному обліку.
10 серпня 1998 року ОСОБА_1 виключений із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 для подальшого проходження служби.
19 жовтня 1998 року з квартири було знято статус «службова». При цьому в квартирі залишилась проживати дружина позивача ОСОБА_3 із сином, з якою ОСОБА_1 розлучився 03 грудня 1998 року.
07 вересня 1999 року позивач з ОСОБА_3 знову одружились, а 22 вересня 1999 року дружина із сином були зняті з реєстації із вказної квартири і переїхали жити до позивача у в/м Семиполки за новим місцем служби , де він винаймав квартиру.
Судом також встановлено, що протоколом № 26 житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 24 серпня 2002 року прийнято рішення постановити майора ОСОБА_1 на квартоблік із сім`єю з 3 чоловік на загальних підставах з 03 лютого 1995 року (а.с. 27).
Протоколом засідання житлової комісії в/чА0415 від 29 березня 2003 року за №31 прийнято рішення відмінити протокольне рішення № 26 від 24 серпня 2002 року і зняти з квартобліку майора ОСОБА_1 із сім`єю в зв`язку з відсутністю відповідних документів на право перебування на черзі для отримання житла (а.с. 28).
Протокольним рішенням від 22 березня .2004 року за №36 постановлено вважати майора ОСОБА_1 особою, яка штучно погіршила свої житлові умови шляхом обміну займаного приміщення, згідно ст. 35 ЖК України, і на сьогоднішній день являється безквартирним. Керуючись ст.35 ЖК України, зараховано майора ОСОБА_1 на квартирний облік з урахуванням 5 років з моменту погіршення своїх житлових умов, а саме з 09 грудня 2003 року (а.с. 30).
Оскаржуваним протоколом від 30 березня 2004 року №37 прийнято рішення перемістити майора ОСОБА_1 зі складом сім`ї 3 чоловіка по черзі, згідно наданих житловій комісії довідок та інформації, вважати дійсною датою постановки на квартирний облік з 03 березня 1995 року (а.с. 31).
Протокольним рішенням від 26 лютого 2008 року №66 житлова комісія попередила майора ОСОБА_1 про необхідність поновити документи відповідно до вимог наказу МО України № 577 від 06 жовтня 2006 року, в разі не оформлення квартирних справ, відповідно до вимог чинного законодавства, буде розглянуте питання про зняття з квартирного обліку (а.с. 33).
Рішенням від 04 березня 2008 №67 житловою комісією постановлено зняти з квартирного обліку майора ОСОБА_1 зі складом сім`ї 3 чоловіка, на підставі ст.40 ЖК України, п.п.26,29 Правил квартирного обліку, п.п.3.10,3.12 Наказу МО України № 577 від 06 жовтня 2006 року, а також п.5 протоколу наради Начальника гарнізону м. Києва від 22 листопада 2007 року (а.с. 34).
В зв`язку з наданням позивачем повного переліку документів квартирної справи протокольним рішенням від 29 квітня 2008 № 70 житлова комісія постановила поновити майора запасу ОСОБА_1 на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 зі складом сім`ї 3 чоловіка з 03 березня 1995 року (а.с. 35).
Житлова комісія військової частини є органом, який наділений повноваженнями щодо забезпечення військовослужбовців та осіб звільнених з військової служби житлом. До повноважень комісії також належить збирання і користування достатньою інформацією про осіб, що потребують поліпшення житлових умов, з метою прийняття об`єктивного та законного рішення, щодо забезпечення їх прав та гарантій.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що при прийнятті оскаржуваних протокольних рішень, відповідач діяв в спосіб та в межах чинного на час прийняття законодавства, оскільки рішення про зняття позивача з квартирної черги були зумовлені ненаданням ОСОБА_1 повного переліку необхідних документів, а також на підставі офіційних документів, наданих на відповідні запити відповідача про надання інформації.
Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією.
За змістом ст.10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Україною в 1997 році, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.
Відповідно до ст.200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.
Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст.ст. 275, 280 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених в п.п.15, 16 вказаної постанови при розгляді справ зазначеної категорії (позови про захист честі та гідності) суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у відповідача не було мети поширювати недостовірні відомості щодо особи позивача, оскільки офіційний запит до Лубенської КЕЧ відповідач направляв в межах своєї компетенції з метою з`ясування прав позивача перебування на черзі для отримання житла.
Відповідно до абз.1 ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Інформація, яка викладена в оскаржуваному протоколі № 36 від 22 березня 2004 року у вигляді формулювань «заздалегідь спланував своє майбутнє» та «напевно мав певну матеріальну вигоду за передачу житла таким запутаним шляхом» вжита, як оціночні судження є лише критичною оцінкою певного факту - із змісту наявних документів, зокрема довідки - відповіді Лубенської КЕЧ за № 1190 від 29 грудня 2003 року ( а.с.122), та не може бути витлумачена, як така, що містить фактичні дані. Тому такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Колегія суддів також погоджується із твердженням про відсутність фактів, які б доводили, що звернення відповідача з офіційним запитом в межах своєї компетенції та оціночне судження даного факту вказано з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача. Крім того, вказана інформація зазначалась в оскаржуваному протоколі № 36, яким майор ОСОБА_1 зарахований на квартирний облік та не може вважатись поширенням інформації в силу п.15 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив, що позовна вимога щодо визнання інформації недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь та ділову репутацію позивача є необґрунтованою та безпідставною.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
За правилами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіяння, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що підстави для покладення відповідальності на відповідача за спричинену позивачу моральну шкоду відсутні, оскільки судом не встановлено факту поширення відповідачем щодо позивача ОСОБА_1 інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить його честь та ділову репутацію.
Твердження апелянта щодо незаконності та протиправності оскаржуваних рішень житлової комісії оцінюються колегією суддів критично, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко
Судді О.М. Данілов

Є.М. Суханова