РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/508/17

Провадження № 2/700/296/17

28 грудня 2017 року Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Яценко Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Сіденко Н.П.,

за участю представників позивача ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

за участю відповідача ОСОБА_4,

за участю представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Лисянка цивільну справу №700/508/17 провадження №2/700/296/17 за позовом приватного підприємства «Перевізник -17145» до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,

У С Т А Н О В И В:

ПП «Перевізник -17145» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

В обгрунтвання своїх вимог позивач зазначив, що 8 грудня 2016 року о 06 годині 15 хвилин на території ПП «Перевізник - 17145» сталася пожежа в боксі для стоянок автобуса. Пожежа виникла в результаті недбалого відношення до своїх посадових обов'язків водія ОСОБА_4, якому автобус ПАЗ -4234 державний номер НОМЕР_1, передано за договором про повну матеріальну відповідальність від 04 січня 2013 року під час працевлаштуванні.

В результаті пожежі ПП «Перевізник -17145» нанесено шкоду на суму 160000 грн, пожею знищено автобус ПАЗ -4234 державний номер НОМЕР_1 вартістю 137000 грн, зварювальний апарат вартістю 5000 грн та пошкоджено частину боксу в якому знаходився автобус на суму 18000 грн.

Пошкоджене пожежою майно на праві приватної власності належить позивачу.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Просили суд позов задовольнити, зобовязати ОСОБА_4 відшкодувати завдану шкоду в натурі.

Представник відповідача у судовому засіданні просив у задовленні позову відмовити повністю, оскільки позивач не довів розмір заподіяної шкоди належними та допустимими доказами. Крім цього, сам відповідач не підпадає під категорію осіб, з яким необхідно укладати договір про повну матеріальну відповідальність.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до чинного законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, якщо між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності.

Між позивачем та відповідачем у період роботи на підприємстві укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 04.01.2013 року, однак позивачем до суду не подано доказів того, що відповідача офіційно прийнято на роботу та на якій посаді.

Однак, згідно постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРГ 28.12.1977 за № 447/24 (Перелік № 447), який діє відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 за № 1545 «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів Союзу СРСР» відповідач ОСОБА_4 не належить до категорії працівників вказаних в даному Переліку.

В п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" №14 від 29.12.1992 з послідуючими змінами та доповненнями зазначено, що суд розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору укладеного працівником з підприємством, установою, організацією про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей недостача, (зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.134 КЗпП) зобов'язаний перевіряти чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки повної матеріальної відповідальності працівників за заподіяну з їх вини шкоду підприємствам, установам, організаціям.

Відповідно до ч. 1 ст.132 КЗпП України за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

В судовому засіданні був досліджений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 04 січня 2013 року, укладений між ПП «Перевізник» та ОСОБА_4 та не встановлено жодної передбаченої ст. 134 КЗпП України підстави для повної матеріальної відповідальності ОСОБА_4 за заподіяну ним шкоду, а з інших правових підстав для стягнення шкоди, позивач письмової заяви не подавав.

Більше того, позивачем не надано суду жодних належним та допустимих доказів розміру заподіяної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках .

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, судом розяснено позивачу та відповідачу вимоги статті 81 ЦПК України, але ні позивач ні відповідач клопотань про призначення будівельно-технічної та товарознавчої експертиз у справі не заявляли.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з даних норм законодавства, суд не може прийняти, як доказ дані з Інтренет ресурсу щодо вартості подібного автобуса, акт обстеження та робочий проект на вказану позивачем суму пошкоджень приміщення гаража, а інших доказів суду не надано.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши представників сторін, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст.130, 134 КЗпП України та керуючись ст.ст. 12, 13, 78, 81, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Перевізник -17145» до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди в натурі відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Чераської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію рішення суду направити сторонам по справі до відома.

Суддя Г.М. Яценко