Справа № 2-о-200/2009 Головуючий у І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження № 22-ц/780/4016/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 18.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

8 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Мережко М.В., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2009 року у справі за заявою прокурора Білоцерківського району Київської області в інтересах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання спадщини відумерлою,

у с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року прокурор Білоцерківського району звернувся до суду в інтересах Матюшівської сільської ради із вищевказаною заявою, посилаючись на те, що прокурорською перевіркою було встановлено, що 27 січня 1998 року помер ОСОБА_3, після смерті якого залишилась спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 32 243,77 грн., яка розташовується в межах Матюшівської сільської ради. Спадкова справа в нотаріальній конторі не відкривалася, ніхто зі спадкоємців з відповідними заявами не звернувся, тому спадщину слід визнати відумерлою та передати її у власність територіальної громади.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2009 року заяву задоволено. З урахуванням виправленої 28 квітня 2017 року описки , суд визнав спадщину після смерті ОСОБА_3 у вигляді права на земельну частку (пай), що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0125209, розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 32 243,77 грн., яка розташовується в межах Матюшівської сільської ради, відумерлою та передав відумерлу спадщину після смерті ОСОБА_3 у власність територіальної громади с. Матюші Білоцерківського району Київської області.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, однак суд вирішив питання про її спадкові права, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким зобовязати Матюшівську сільську раду передати їй право на земельну ділянку (пай) як спадкоємцю ОСОБА_3

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що за життя її чоловік ОСОБА_3 тривалий час працював у КСА «Матюші», а тому набув право на отримання земельної частки (паю). У 1996 році було на імя ОСОБА_3 було виготовлено сертифікат на право на земельну частку (пай), проте Матюшівська сільська рада не передала його спадкодавцю у встановленому законом порядку, а після смерті звернулася до суду про визнання спадщини відумерлою. ОСОБА_2 вказала, що з 1995 року її чоловік важко хворів, після його смерті вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 27 січня 1998 року у віці 74 років помер ОСОБА_3, після смерті якого залишилась спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах, яка розташовується в межах Матюшівської сільської ради, яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0125209, виданого Білоцерківської РДА у 1996 році.

Згідно листа Управління земельних ресурсів у Білоцерківському районі № 06-7-203 від 23 березня 2009 року, нормативно грошова оцінка цієї земельної частки (паю) станом на 10 березня 2009 року складає 32 243,77 грн.

Білоцерківська районна державна нотаріальна контора своїм листом № 484/01-14 від 15 травня 2009 року повідомила суд, що спадкова справа щодо майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_3, не заведена, ніхто із спадкоємців у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини до контори не звертався.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що у померлого 27 січня 1998 року ОСОБА_3 спадщина за заповітом або за законом спадкоємцями не прийнята, а після спливу одного року з часу відкриття спадщини вона визнається відумерлою і передається територіальній громаді за місцем відкриття спадщини на підставі положень ст. 1272 ЦК України.

Тобто, спір вирішено судом першої інстанції на підставі ЦК України, з чим повністю погодитися не можна, оскільки до відносин спадкування правила ЦК України (книга 6 Спадкове право, ст. ст. 1216-1308) застосовуються, якщо спадщина відкрилась до цієї дати, але не була прийнята ніким із спадкоємців (пункти 1, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). У випадках відкриття спадщини до 1 січня 2004 року необхідно застосовувати чинне на час її відкриття законодавство, а саме відповідні норми ЦК УРСР (ст. ст. 524-564).

Згідно з п. 1 розяснень постанови Пленуму Верховного ОСОБА_4 України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд вказав що, що спадщина померлого ОСОБА_3 спадкоємцями не прийнята, заповіт не складався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Однак, при цьому суд не врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається з долучених до апеляційної скарги доказів, що за життя ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, подружжя проживало в будинку по вул. Левицького, 69 у с. Матюші Білоцерківського району Київської області з 10 листопада 1981 року до дня смерті ОСОБА_3 Згідно довідки Матюшівської сільської ради № 245 від 23 червня 2017 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняла спадщину на протязі шести місяців з дня смерті чоловіка, а саме сплачувала страхові платежі в лютому липні місяці 1998 року, обробляла в цей період земельну ділянку, робила ремонт в житловому будинку.

Таким чином факт прийняття ОСОБА_2 спадщини у встановлений законом строк після смерті чоловіка судом не було перевірено.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 235 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобовязаний розяснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і обєктивного зясування обставин справи.

Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (ч. 4 ст. 235 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи.

У порушення вимог зазначених норм закону, суд належним чином не перевірив відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, не вирішив питання про залучення до участі у справі заінтересованої особи ОСОБА_2 чим порушив її права та інтереси.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції щодо задоволення заяви не про визнання спадщини відумерлою не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви прокурора Білоцерківського району Київської області в інтересах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання спадщини відумерлою відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

ОСОБА_4