Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 311/3310/14 Головуючий у 1-й інстанції Степаненко Ю.А.
Пр. № 22-ц/778/275/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

04 вересня 2014 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за договором № б/н від 22.10.2006 року станом на 31.07.2014 року у розмірі 20395,63 грн. (розрахунок: заборгованість станом на 31.07.2014 року у сумі 24895,49 грн., яка складається з: 4689,66 грн. - заборгованості за кредитом; 20205,83 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, від цієї суми віднімається сума заборгованості у розмірі 5947,27 грн., яка була задоволена судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2008 року з відповідача на користь Банку, різниця становить 18948,22 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 947,41 грн. - штраф (процентна складова)), від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору 243,60 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2015 року (а.с. 99-100) в задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу адвоката в сумі 760,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с.105-108) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (суддя-доповідач Кочеткова І.В.) апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку відкрито (а.с. 120).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року (судді Савченко О.В., Кочеткова І.В., Маловічко С.В. а.с. 136-137) апеляційну скаргу Банку задоволено частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2015 року у цій справі змінено в частині правового обґрунтування відмови у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року (а.с.147) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року у цій справі.

Постановою Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року (а.с. 184-188) заяву Банку задоволено частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

08 листопада 2016 року дана справа надійшла до апеляційного суду Запорізької області та передана у провадження судді -доповідача Гончар М.С. (а.с.189-191), колегією суддів апеляційного суду (суддя-доповідач Гончар М.С., судді Осоцький І.І. та Кухар С.В.) дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.192).

В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у складі колегії суддів апеляційного суду замінено суддю Осоцького І.І. у зв'язку із звільненням останнього у відставку (а.с. 196-197).

У судовому засіданні 17 січня 2017 року розгляд цієї справи апеляційним судом було розпочато: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі; однак, у розгляді цієї справи оголошено перерву в порядку задоволення клопотання представника Банку після роз'яснення апеляційним судом особам, які беруть участь у справі, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, права заявити клопотання про надання доказів складових заборгованості 5947,27 грн., яка була стягнута з ОСОБА_3 на користь Банку за судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя № 2-н-996/2008 від 07 липня 2008 року, і за вирахуванням якої Банк просив у цій справі стягнути заборгованість за вищезазначеним кредитним договором з ОСОБА_3 (а.с. 202).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 16 березня 2017 року, був продовжений за участю іншого представника Банку, якій повідомив, що йому не було відоме про клопотання іншого представника Банку у попередньому судовому засіданні, а тому він не може нічого надати у даному судовому засіданні (а.с. 208-209).

При вищевикладених обставинах, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду своєю ухвалою від 16 березня 2017 року (а.с. 212-213) витребувала:

-в архіві Шевченківського районного суду м. Запоріжжя для огляду у цій справі матеріали цивільної справи № 2-н-996/2008 за заявою позовом Банку про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 5947,27 грн.;

-у ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» для долучення до матеріалів цієї справи належним чином завірену копію заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 5947,27 грн., на підставі якої Шевченківським районним судом м. Запоріжжя був виданий судовий наказ від 07 липня 2008 року, справа № 2-н-996/2008,

-надіслала суду та Банку копію цієї ухвали для виконання та надала строк для виконання останньої до 05 квітня 2017 року.

29 березня 2017 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду Шевченківський районний суд м. Запоріжжя надав апеляційному суду інформацію (а.с. 217-218) про те, що матеріали справи № 2-н-996/2008 знищені у зв'язку із закінченням строку зберігання відповідної категорії справ на підставі п. 47 «Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання», затвердженого наказом ДСА № 22 від 11.02.2010 року.

Але при цьому, Шевченківський районний суд м. Запоріжжя надав апеляційному суду (а.с. 221, 235-238) матеріали справи № 336/4923/15-ц за заявою ОСОБА_3 про скасування вищезазначеного судового наказу, із яких вбачається, що останній був скасований ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2015 року (а.с.238).

12 квітня 2017 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду Банк надав апеляційному суду копії заяви Банку від 12.04.2017 року про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованості за вищезазначеним кредитним договором у сумі 5947,27 грн., яка складається із 4689,65 грн. заборгованості за кредитом та 1257,62 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом (а.с. 223 - 224).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 13 квітня 2017 року, не відбувся та був відкладений (а.с. 229) в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 через хворобу останньої (а.с. 227-228).

У судове засідання 18 травня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи, у тому числі Банк через свого представника за довіреністю (а.с. 226) ОСОБА_6, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, (а.с. 230, 234) представник Банку та відповідач ОСОБА_3 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання представника банку та відповідача ОСОБА_3 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника відповідача ОСОБА_3 за договором - адвоката (а.с. 26-27) ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, яка у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначала, що ОСОБА_3 вищезазначеного договору із Банком не укладав, і будь-яких дій на його укладення чи виконання не здійснював, будь-яких сум кредиту від Банку він особисто не отримував і Банку ніякої заборгованості за цим договором до 2008 року особисто не сплачував, про цей договір він дізнався вперше у цій справі у суді першої інстанції, він мав заробітну картку у ПРИВАТБАНК, яку він отримував, працюючи у ЗАТ ЗМЖК за місцем роботи, де він зазначав всі свої персональні дані, про ці відрахування ОСОБА_3 дізнався вперше теж у цій справі у суді першої інстанції, про судовий наказ Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2008 року на суму стягнення з нього на користь Банку за вищезазначеним кредитним договором на суму 5947,27 грн. ОСОБА_3 також дізнався лише у суді першої інстанції у цій справі, він звертався під час розгляду цієї справи судом першої інстанції із заявами про скасування вищезазначеного судового наказу до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, однак останні йому були повернуті з формальних причин; вона, як представник ОСОБА_3 у суді першої інстанції заявляла клопотання перед судом першої інстанції про відкладення розгляду цієї справи, щоб мати можливість надати суду першої інстанції у цій справі доказ скасування вищезазначеного судового наказу, проте, суд першої інстанції відмовив їй у задоволенні її клопотання; у зв'язку із чим, судовий наказ був скасований вже після ухвалення рішення у цій справі 28 серпня 2015 року, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, керувався Законом України «Про судовий збір», Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. ст. 526, 527, 530, 549-552, 610-612, 614, 615, 617, 625, 626, 628, 629, 631, 638, 651, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 10 - 11, 57-60, 84, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України та виходив із безпідставності та недоведеності позовних вимог Банку у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до укладеної 22.10.2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк» та невідомою суду особою, остання отримала кредит у розмірі 7300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає стоку дії картки.

Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з: заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг, копії яких є у справі.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.ст.1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Сторони зобов'язані дотримуватися умов укладеної угоди та виконувати взяті на себе зобов'язання у встановлений угодою строк (термін) її виконання, що передбачено ст.ст.526-530 ЦК України.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, а особа, яка уклала вищевказану угоду з Банком, зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує.

Станом на 31.07.2014 року у цієї особи - позичальника перед Банком за вищезазначеним договором виникла загальна заборгованість в сумі - 20395,63 грн. (розрахунок а.с. 7-9).

Таким чином, особа, яка уклала цю угоду з Банком, порушує умови укладеного кредитного договору, оскільки, відповідно до ст.610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Суд першої інстанції правильно вважав, що всупереч вимогам ст.ст.11, 58, 59, 60 ЦПК України Банк не надав суду першої інстанції належних та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 у цій справі.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 не підписував вищезазначену заяву позичальника № б/н від 22.10.2006 року, яка є предметом даного позову, а отже, й не укладав із Банком 22.10.2006 року вищезазначеного кредитного договору № б/н (два висновки судово - почеркознавчих експертиз, що призначались судом першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного з'ясування обставин цієї справи у цій справі як за клопотанням представника відповідача - висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Запорізькій області Д № 367 від 28.11.2014 року (а.с. 57-59), так й за клопотанням Банку - висновок експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Д№ 4571-14 від 20.04.2015 року а.с. (76-84) та за змістом яких підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Подпись» в розділі «Банківські послуги» заяви позичальника № б/н від 22.10.2006, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою без ознак наслідування його справжнього підпису).

Зазначені експертні висновки суд першої інстанції правильно прийняв до уваги в якості належних та допустимих доказів у цій справі, оскільки вони не спростовуються іншими доказами, наявними у матеріалах цієї справи.

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що Банк, як позивач, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення з відповідачем у цій справі - ОСОБА_3 вищезазначеного кредитного договору, та, відповідно, виникнення у Бану права на стягнення заборгованості за цим договором та відповідного зобов'язання відповідача на його погашення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_3 з ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк», кредитну угоду 22.10.2006 року не укладав, кредитних коштів за цим договором не отримував, а отже, не набув прав і обов'язків позичальника за цим договором, тому, Банк не має права вимагати від нього погашення заборгованості за кредитним договором, який не був укладений, підстави для задоволення позову та стягнення суми заборгованості з відповідача на користь Банку у цій справі відсутні.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк, як позивач, та представники останнього не надали суду першої інстанції та апеляційної інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову Банку у цій справі, зокрема в частині укладення вищезазначеного кредитного договору № б/н від 22.10.2006 року між Банком та ОСОБА_3 взагалі.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 634 ч.1 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Вищезазначений договір № б/н від 22.10.2006 року за своїм змістом є фактично є договором приєднання.

Позичальник за цим договором у заяві від 22.10.2016 року погоджується із тим, що вищезазначена заява від 22.10.20006 року разом із Пам'яткою клієнту, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Тобто підпис позичальника на вищезазначеній заяві від 22.10.2006 року фактично є єдиним підписом позичальника при укладенні вищезазначеного кредитного договору.

Так, дійсно, самі по собі висновки експертизи про те, що заява від 22.10.2006 року підписана не ОСОБА_3, а іншою особою, не могли би бути у цій справі достатнім доказом на спростування факту укладення ОСОБА_3 із Банком кредитного договору № б/н від 22.10.2006 року, якщо б у цій справі були інші належні, допустимі докази, які б свідчили про укладення та виконання саме ОСОБА_3 вищезазначеного договору із Банком.

Однак, Банк та представники останнього не надали суду першої інстанції таких належних, допустимих доказів в обґрунтування позову Банку у цій справі, за зокрема укладення та виконання саме ОСОБА_3 вищезазначеного договору із Банком, останні у матеріалах цієї справи відсутні.

Єдиним належним доказом у цій справі, якій міг би підтверджувати обставину укладення вищезазначеного договору № б/н від 22.10.2006 року між Банком та ОСОБА_3 станом на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі був судовий наказ Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2008 року, якій набрав законної сили 23.11.2010 року, у справі № 2-н-996/2008 (а.с. 6), яким раніше вже було стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за договором № б/н від 22.10.2006 року у сумі 5947,27 грн.

Оскільки, в силу вимог ст. 95 ч. 1 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення.

А в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, встановлено, що станом на час апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі вищезазначений судовий наказ скасований ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2015 року за заявою ОСОБА_3 (копія а.с. 201 надана апеляційному суду відповідачем, копія а. с. 238, долучена та засвідчена апеляційним судом за результатами огляду матеріалів справи ЄУН 336/4923/15-ц а.с. 235), та яка на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України має бути прийнята до уваги у цій справі апеляційним судом до уваги, як доказ, передбачений ст. 303 ч.2 ЦПК України.

А тому апеляційний суд має враховувати вищезазначену обставину.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

При вищевикладених обставинах, підстави для звільнення Банку від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору лише наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Саме на цьому наголошував Верховний Суд України у правовому висновку у цій справі, викладеному у постанові від 21 вересня 2016 року у цій справі (а.с. 184-188), якій є обов'язковим для апеляційного суду при новому апеляційному перегляді цієї справи в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Так, у разі б доведеності Банком факту укладення та виконання ОСОБА_3 кредитного договору № б/н від 22.10.2006 року у цій справі, останній мав би право на стягнення вищезазначеної заборгованості у сумі 20395,63 грн., яка складається із: 00,01 грн. - заборгованості за кредитом, 18948,21 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 947,41 грн. - штраф (процентна складова).

Оскільки, апеляційним судом приймається у цій справі до уваги, як доказ, передбачений ст. 303 ч. 2 ЦПК України, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України надана апеляційному суду Банком копія заяви Банку від 12 квітня 2017 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованості за вищезазначеним кредитним договором у сумі 5947,27 грн., яка складається із 4689,65 грн. заборгованості за кредитом та 1257,62 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом (а.с. 223 - 224), та з урахуванням якої вбачається, що Банк у цій справі просив стягнути з ОСОБА_3 станом на 31.07.2014 року за вирахуванням сум, стягнутих за вищезазначеним судовим наказом, всього 20395,63 грн. заборгованості згідно позовних вимог (а.с.4), яка складається із: 00,01 грн. - заборгованості за кредитом (розрахунок: всього заборгованість за кредитом 4689,66 грн. - стягнута заборгованість за кредитом за судовим наказом 4689,65 грн.), 18948,21 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (розрахунок: всього заборгованість по процентам за користування кредитом 20205,83 грн. - стягнута заборгованість по процентам за користування кредитом за судовим наказом 1257,62 грн.), 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 947,41 грн. - штраф (процентна складова).

Не можна вважати виконанням саме ОСОБА_3 вищезазначеного неукладеного ним договору та як доказ укладення останнього, факт деяких перерахувань до 2008 року (а.с.7) в рахунок погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, оскільки ОСОБА_3 про ці перерахування до розгляду цієї справи судом першої інстанції нічого не знав та особисто їх не робив.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Виписка по рахунку, відкритого у Банку на ім'я ОСОБА_3, Банком у матеріали цієї справи не надавалась, представник Банку у судовому засіданні 12.06.2017 року зазначав, що остання дублює розрахунок заборгованості Банку, доданий до позову (звукозапис судового засідання від 12.06.2017 року а.с. 101).

Відповідно, Банк не має права на стягнення будь-якої заборгованості за вищезазначеним кредитним договором з ОСОБА_3, якій останнім не укладався.

Суд апеляційної інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку, зокрема роз'яснював особам, які беруть участь у справі, у тому числі представникові Банку у судовому засіданні 17 січня 2017 року (журнал судового засідання а.с. 202, звукозапис судового засідання) право надати апеляційному суду докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України в обґрунтування факту укладення та виконання ОСОБА_3 вищезазначеного кредитного договору № б/н від 22.10.2006 року із Банком.

Оскільки, в силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Однак, Банком у цій справі апеляційному суду також не були надані належні допустимі докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, які б підтверджували факт укладення та виконання саме ОСОБА_3 із Банком вищезазначеного кредитного договору № б/н від 22.10.2006 року.

Так, у матеріалах цієї справи Банком до його позову взагалі не було додано копії паспорту та довідки про ідентифікацій номер (РНОКПП) ОСОБА_3, які обов'язково витребуються Банком у позичальника при укладенні вищезазначеного роду договорів.

Банком було надано суду першої інстанції у цій справі копії всіх матеріалів, які були підставою для укладення вищезазначеного договору, що було встановлено судом першої інстанції за результатами огляду останньої (диск із звукозаписом судового засідання від 12.06.2015 року наявний у матеріалах цієї справи а.с. 101).

Паспортні, персональні дані ОСОБА_3, у тому числі ПІБ його матері тощо були наявні у Банку, оскільки він отримував раніше заробітну картку у цьому Банку під час роботи у ЗАТ ЗМЖК.

Представником Банку у судовому засіданні 12.06.2015 року факт наявності у ОСОБА_3 у Банку ще заробітної картки не спростовувався, оскільки номер останньої зазначений у заяві від імені ОСОБА_3 від 22.10.2006 року (а.с. 10) у правому верхньому куті - 538887.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції з додержанням вимог ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Подліянова Г.С.