Справа № 361/4805/16-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/614/17 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 56 27.04.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів фінансових послуг,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 07 грудня 2014 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 401669399, відповідно до якого сума кредиту становила 1638,00 гривень, процентна ставка за користування кредитом - 0,01% річних.

У період з січня 2015 року по лютий 2016 року позичальник сплатила банку 1824,56 грн. У зв'язку з погашенням кредитної заборгованості позивач вважала, що виконала усі свої зобов'язання перед банком, проте з червня 2016 року банк надсилав їй листи щодо наявності в неї заборгованості за кредитним договором. Вказувала, що заборгованість у неї могла виникнути лише на підставі пункту 2.8 (б) кредитного договору, відповідно до якого встановлена комісійна винагорода банку за управління кредитом, а також пункту 2.8 (в), згідно якого встановлена комісійна винагорода банку за надання виписок за рахунком.

Відповідно до графіку платежів зазначено, що позичальник перші чотири місяці повинен сплачувати по 20 грн. - за надання виписок за рахунком, в подальшому - 65 грн. Загальна сума цієї комісійної винагороди склала 2161,60 грн., тобто більше ніж сума кредиту. При цьому жодних виписок банк позичальнику жодного разу не надавав, таким чином ця сплата безпідставна.

Зазначала, що згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною.

У зв'язку з викладеним позивач просила суд визнати недійсними пункт 2.8. (б) кредитного договору та пункт 2.8. (в) та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, зарахувавши в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами сплачену нею комісійну винагороду банку за весь час дії кредитного договору.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Обґрунтувала апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність її позовних вимог. Вважає висновки суду такими, що не відповідають вимогам закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Свої висновки про відсутність підстав для визнання недійсними оскаржених пунктів кредитного договору суд першої інстанції обґрунтовував тим, що при укладенні такого договору сторонами було досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні. В той же час з наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зважаючи на викладене, недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору має наслідком його неукладення, тоді як позивач в своєму позові просив суд визнати умови укладеного договору недійсними через їх невідповідність положенням Закону України «Про захист прав споживачів». За таких умов мотиви, якими суд першої інстанції керувався при ухваленні рішення в цій частині, не можуть вважатися такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Оскільки відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Положеннями п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 року за № 168, також встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Оскільки п. 2.8. (б) укладеного між сторонами кредитного договору передбачена комісія за управління кредитом, з урахуванням наведених вище норм такий пункт договору є недійсним, так як передбачає встановлення споживачу плати за дії, які банк здійснює на власну користь. За таких умов позовні вимоги в даній частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення, на відміну від вимоги про визнання недійсним п. 2.8. (в) кредитного договору, який встановлює супутню, додаткову послугу, а саме надання позичальнику виписок за його рахунком. Оскільки сторони при укладенні договору мають право окрім основних послуг, які надаються стороні, встановити й додаткові, встановлення плати за які не суперечить вимогам закону, правових підстав для задоволення позову в цій частині колегія суддів апеляційного суду не вбачає. При цьому факт виконання або ж невиконання таких послуг, як і наявності підстав для стягнення за них плати, не є питанням щодо дійсності або недійсності такої умови договору.

Не підлягає задоволенню й позовна вимога про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором. У відповідності до положень ст. 3 ЦПК України особа в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких умов лише у разі порушення прав та інтересів особи вона набуває можливості отримання судового захисту такого порушеного права, свободи, інтересу. Звернення ж до суду за захистом від лише гіпотетично можливого в майбутньому порушення чинне законодавство не передбачає. Як вбачається з матеріалів справи, позивач з вимогою здійснення відповідного перерахунку до банку не зверталася, її права з цього приводу на даний час не порушені, відтак не підлягають судовому захисту.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За результатами розгляду справи колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про оскарження п. 2.8. (б) укладеного між сторонами кредитного договору не відповідає обставинам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним підпункту б пункту 2.8 кредитного договору №401669399 від 07 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Визнати недійсним підпункт б пункту 2.8 кредитного договору №401669399 від 07 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк».В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1157 (одну тисячу сто п'ятдесят сім) гривень 52 копійки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк