АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2923/17 Справа № 187/1145/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Варенко О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що домоволодіння №11 по провулку Пушкіна в смт. Курилівка Петриківського району Дніпропетровської області було збудовано за час шлюбу. Після розірвання шлюбу сторони домовилися про те, що частина будинку належить йомуі він може продовжувати в ньому проживати та користуватися. До 2016 року він так і робив. Однак рік тому повернувшись додому його речі були на вулиці і він не зміг потрапити в середину. Свої дії відповідач пояснила тим, що тільки вона є власницею будинку. Всі спроби мирно злагодити спірні питання були марними, тому просив суд визнати домоволодіння, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, смт.Курилівка, провулок Пушкіна, будинок 11, спільною сумісною власністю сторін, поділити його, виділивши йому ? частину домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, смт.Курилівка, провулок Пушкіна, будинок 11.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вислухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки час розірвання шлюбу є початком перебігу позовної давності, так як саме на час розірвання шлюбу сторони домовилися щодо подальшого володіння спільним майном.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.06.1985 року.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

В період шлюбу сторони за спільні кошти придбали домоволодіння, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, смт.Курилівка, провулок Пушкіна, будинок 11.

Право власності на вищезазначене домоволодіння було зареєстровано 04.11.2008 року за ОСОБА_3, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.31).

Згідно ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як розяснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або

міг дізнатися про порушення свого права власності.

Посилання суду першої інстанції на те, що саме на час розірвання шлюбу сторони домовилися щодо подальшого володіння спільним майном не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору, який би міг засвідчити таку домовленість, як того вимагає ст.69 СК України.

При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Факт непроживання позивача в спірному будинку, на який посилається відповідач у справі, не може бути підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки не припиняє майнові права позивача щодо спірного домоволодіння.

ОСОБА_2, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що в 2015 році відповідач замінила вхідні двері у спірному будинку та обмежила доступ до нього, що свідчить про порушення майнового права позивача та встановлює момент початку перебігу позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 звернувся з позовом в межах строку позовної давності, його вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

За змістом ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.07 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, враховуючи час реєстрації права власності на спірне домоволодіння, колегія суддів приходить до висновку, що воно є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів в підтвердження доводів відповідача, що домоволодіння є її особистою власністю, в порушення ст.ст. 10 та 60 ЦПК України суду не надано.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Як розяснено у вищезазначеній Постанові пленуму Верховного Суду України №11, при поділі майна подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності вважається, що частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначене шлюбним договором або домовленістю між ними.

Судом встановлено, що оформлена у договірному порядку домовленість між сторонами спору відсутня, тому при вирішенні спору колегія суддів керуються положеннями чинного законодавства, виходячи із засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлених обставин справи, дозволяє дійти висновку про те, що за кожним з подружжя необхідно визнати право власності на ? частину домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, смт.Курилівка, провулок Пушкіна, будинок 11.

Згідно вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1157,57 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл задовольнити.

Визнати домоволодіння, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, смт.Курилівка, провулок Пушкіна, будинок 11, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на ? частину домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, смт.Курилівка, провулок Пушкіна, будинок 11.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1157,57 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

ОСОБА_4