Справа № 369/7096/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/4001/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 04.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

у с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнив та в обґрунтування якого зазначив, що 16 березня 2014 року він дав у борг ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 14 500 дол. США, про що була складена розписка. Гроші надано на лікування позичальника з обовязком їх повернення, однак до цього часу їх не повернуто. 8 січня 2016 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті спадкова справа не відкривалась, із заявою про відмову від спадщини ніхто із спадкоємців позичальника не звертався. Вказував, що за життя позичальник перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, яка постійно проживала з ним на час відкриття спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину, в тому числі і боргові зобовязання спадкодавця.

Посилаючись на те, що відповідач не виконала цих зобов`язань, позивач просив стягнути з неї на свою користь 14 500 дол. США основного боргу, що за курсом НБУ станом на 25 листопада 2016 року еквівалентно 371 026,65 грн., 4 322,26 грн. відсотків за користування коштами, що за курсом НБУ станом на 25 листопада 2016 року еквівалентно 110 598,36 грн., та понесені судові витрати. Крім того, затримка повернення грошових коштів призвела до зриву його багатьох запланованих бізнесових проектів, що знизило його авторитет та нанесло фінансові збитки, тому позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду, розмір якої він оцінив у 150 000 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в межах вартості майна, отриманого в спадщину, в розмірі 14 500 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 25 листопада 2016 року еквівалентно 371 026,65 грн., та судові витрати в розмірі 3 710,27 грн. В задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач, через представника за довіреністю ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначено, що про позику відповідачу нічого невідомо, оскільки їхні шлюбні стосунки з чоловіком були зіпсованими. За життя позичальника згоди на позику відповідач не давала в порядку ст. 65 СК України і спадщину після його смерті не приймала. На час відкриття спадщини подружжя проживало окремо, хоча і були зареєстровані за однією адресою. Представник вважає, що суд ретельно не зясував обставини справи та ухвалив незаконне рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 16 березня 2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, на підтвердження укладення якого позичальником видана позивачу розписка.

Відповідно до даної розписки ОСОБА_3 надав у борг ОСОБА_4 на лікування 14 500 дол. США із зобовязанням останнього повернути кошти.

8 травня 2016 року ОСОБА_3 надіслав ОСОБА_4 вимогу про повернення позичених грошей в строк до 15 травня 2016 року, проте вона була залишена без належного реагування.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, та самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. А відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановлено, що 8 січня 2016 року ОСОБА_4 помер.

За життя ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, подружжя було зареєстровано та проживало в будинку по вул. Пушкінська, 26-а в с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області.

25 листопада 2016 року позивач звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області із претензією кредитора до спадкоємців в порядку ст. 1281 ЦК України, тобто в межах шестимісячного строку від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини після смерті позичальника.

Так, порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (гл. 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (гл. 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

За правилом ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Також, з урахуванням положення ст. 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобовязання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобовязання фактично не повязані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного ОСОБА_6 України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, задовольняючи указаний позов, обґрунтовано виходив з того, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом спадкоємця, а не його обовязком, тому відсутність у відповідача свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Разом з тим, встановити обсяг спадкового майна та визначили його вартість суд не мав можливості, оскільки ОСОБА_2 не було подано відповідних документів ані нотаріальної контори, ані до суду під час розгляду справи, а відтак суд правомірно визначив, що відповідач має відповідати перед позивачем у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що позичальником, який помер, порушено зобовязання щодо своєчасного повернення боргу за договором позики, а тому зі спадкоємця, який на час відкриття спадщини постійно проживав з ним, на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру зобовязання в розмірі 14 500 дол. США, що станом на 25 листопада 2016 року (день уточнення позову) за офіційним курсом НБУ становило 371 026,65 грн.

Проте, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд припустився помилки, що полягає в наступному.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 суму основного боргу за договором позики в розмірі 359 361,11 грн., сплативши при цьому 3 593, 62 грн. судового збору, тобто 1 відсоток ціни позову як це передбачено п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

В подальшому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 порушував питання про стягнення з ОСОБА_2 суми основного боргу в розмірі 371 026,65 грн. та долучив посвідчення учасника бойових дій серії АВ № 758193 від 22 серпня 2016 року, яке відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» давало позивачу пільгу щодо сплати судового збору.

Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у п. 18 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі якщо позивач на підставі ч. 2 ст. 31 ЦПК України збільшив розмір позовних вимог, заявив нові вимоги або до початку розгляду справи по суті змінив предмет або підставу позову, у зв'язку з чим збільшилась ціна позову, він відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», ч. 3 ст. 80 ЦПК України повинен сплатити до звернення до суду з відповідною заявою несплачену суму судового збору, розмір якого має відповідати ставкам, встановленим п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Стягуючи з відповідач на користь позивача 3 710, 27 грн. судових витрат, суд першої інстанції не в повному обсязі врахував вимоги ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», оскільки в даному випадку відповідач поніс документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору лише в розмірі 3 593, 62 грн., а за предявлення збільшених позовних вимог він був звільнений від сплати судового збору, тому такі витрати в розмірі 116,65 грн. підлягають стягненню в дохід держави.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, яким з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 593,62 грн. сплаченого судового збору, а в дохід держави - 116,65 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2016 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 593,62 грн. (три тисячі пятсот девяносто три гривні шістдесят дві копійки) сплаченого судового збору та стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 116,65 грн. (сто шістнадцять гривень шістдесят пять копійок) судового збору.

В іншій частині заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_6