провадження № 2/243/4683/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Мирошниченко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Слов'янська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осо такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі - продажу АЕІ № 502881 від 14.02.2002 року, зареєстрованого в БТІ м. Слов'янська 18.02.2002 року та договору дарування ВРО № 976688 від 22.03.2012 року, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 04.05.2012 року. В зазначеній квартирі зареєстрована її донька ОСОБА_2 , але з 2011 року у ній не проживає. У зв'язку з чим, просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1, в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи у суді повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд позову за своєї відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.29).

У судове засідання представник позивача адвокат Овчаренко О.О., який діє на підставі договору на надання юридичних (адвокатських) послуг від 05.11.2017 року (а.с.21), в судове засідання не з'явився, надав заяву, відповідно до якої позов просив задовольнити (а.с.28).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час, дату і місце судового засідання повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, не заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_1

Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що квартира в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належала в рівних частках на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі - продажу від 14.02.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського районного нотаріального округу Донецької області Семейко О.І., записано у реєстраційну книгу за № 3034/14 (а.с.10).

ОСОБА_4 за договором дарування від 22.03.2012 року, посвідченим державним нотаріусом Другої слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області Грецькою Т.П., зареєстрованого у реєстрі № 217, подарував ОСОБА_1 належну йому 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 01-30/960 від 14.10.2017 року,за адресою АДРЕСА_1, зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.8).

Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного.

"Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).

Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 надала акт обстеження матеріально - побутових умов домогосподарства від 07.12.2017 року (а.с.30), з якого вбачається, що ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1, фактично не мешкає з 2011 року. Вищевказане підтвердили сусіди : ОСОБА_7, ОСОБА_8

У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням.

Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 259, 264-265, 268 ЦПК України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осо такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко