Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 324/652/16Головуючий у 1-й інстанції Кацаренко І.О.
№22-ц/778/205/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Кочеткової І.В.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення майна із чужого незаконного володіння, відшкодування за поліпшення майна, яке неможливо відокремити, витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

28 квітня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, якій у подальшому неодноразово уточнював (т.с. 1 а.с.2-3, т.с. 2 а.с. 59-61; 77-79; 125-127) та в якому просив постановити судове рішення, яким відповідно до ст. 843 ЦК України, встановити суму виконаних робіт позивачем, на яку збільшилась вартість майна відповідача за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи або запропонованих сторонами в розмірі 14120,00 грн.; стягнути з відповідача на його користь за поліпшення майна, яке неможливо відокремити, в сумі, на яку збільшилася його вартість, 14120,00 грн.; стягнути з відповідача на його користь втрачену вигоду за сім місяців використання речей та покращення майна в розмірі 1% від загальної суми 47917,00 грн. за кожен місяць в розмірі 3354,00 грн.; зобов'язати відповідача повернути йому холодильник Стінол 250 Q, переданий ним в тимчасове користування подружжю, що мешкало в її будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3; стягнути на його користь з відповідача вартість душової кабіни (гідробоксу) 10000,00 грн. або зобов'язати відповідача придбати йому нову взамін пошкодженої; стягнути на його користь з відповідача вартість нового бачка для унітазу 500,00 грн. або зобов'язати відповідача замінити на новий розморожений бачок до унітазу; відшкодувати 5000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір за подачу позову 551,00 грн. та забезпечення позову в розмірі 275,60 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що його син ОСОБА_4 та невістка ОСОБА_5 з 06 червня 2015 року поселились в будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3, та який було надано нею подружжю безкоштовно для тимчасового проживання. Він, позивач, безкоштовно передав подружжю у тимчасове користування свої меблі та побутові речі. Також у будинку відповідача у справі спільними зусиллями його, позивача, та відповідача ОСОБА_3 були поліпшені побутові умови, а саме: відповідач ОСОБА_3 сплатила за дозвіл за підключення до водогону, за пластикову трубу та лічильник, пластикові вікна та виконала роботи по плануванню ґрунту після виконання земляних робіт; позивач ОСОБА_2 взяв на себе організацію та виконання земляних робіт, кладку цегли, бетонні роботи, сантехнічні роботи та монтаж пластикових вікон, для чого залучив своїх синів, дружину та друзів. Всі перелічені роботи були виконані за усним договором між сторонами у справі, їх конкретну вартість не було встановлено, а зорієнтовано на ринкову ціну. Проте, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вирішили розірвати шлюбні відносини та у будинку за адресою: АДРЕСА_1 більше не проживають. Тому, позивач ОСОБА_2 вимагає, щоб відповідач ОСОБА_3 повернула його речі, сплатила кошти за покращення майна, яке ним було виконано і яке неможливо відокремити та відшкодувала завдану моральну шкоду.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року (т.с. 1 а.с. 134-137), з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 02 березня 2017 року (т.с. 2 а.с. 230) про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 належний йому холодильник «Стінол 250 Q» протягом одного тижня після набрання законної сили даним судовим рішенням.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 12 липня 2016 року, скасовано після набрання законної сили даним судовим рішенням.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551,20 грн. судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 153-157) просив рішення суду першої інстанції скасувати, справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (т.с. 2 а.с. 193) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (тс. 2 а.с. 197).

Відповідач ОСОБА_3 подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с.2 а.с. 207).

В автоматизованому порядку у складі колегії суддів апеляційного суду у цій справі суддею Кочетковою І.В. було замінено суддю ОСОБА_8 у зв'язку із звільненням останнього у відставку (а.с. 209-210).

У судове засідання 18 травня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи всі особи, які беруть участь у справі, не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 подали апеляційному суду заяви, в яких просили розглядати дану справу апеляційним судом за їх відсутністю.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяви сторін задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 10-11, 60 - 61, 88, 209, 154 ч.6, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 387, 390 ч.4, 837, 843 ч.ч.2,3 ЦК України, Законом України «Про судовий збір» та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, при вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив із заступного.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В силу вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із ч. 1 ст. 390 ЦК України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Відповідно до ст. 390 ч. 4 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

В силу вимог ст. 843 ч. ч. 2,3 ЦК України, якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1.

Крім того, даний факт визнавався у суді першої інстанції сторонами, а тому доказуванню не підлягав в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України.

Син позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 і онука відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 з квітня 2015 року по 08 листопада 2015 року з усного дозволу ОСОБА_3 проживали у вищезазначеному належному останній житловому будинку без плати за квартиру і без оплати комунальних послуг (а.с.94-96).

Позивач ОСОБА_2 придбав і передав у користування своєму синові і невістці у червні 2015 року гідробокс, тумбу-умивальник, унітаз, кухонну витяжку, холодильник «Стінол 250 Q», гостинний гарнітур, комп'ютерний стіл і крісло до нього, світильник.

Ці обставини визнавались у суді першої інстанції сторонами, а тому доказуванню не підлягали в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України.

Позивачу ОСОБА_2 у вересні 2016 року повернуто перелічене в позові майно, яке, як стверджує позивач, має певні пошкодження - розбите скло гідробоксу і розморожений бачок унітазу.

Однак, представник відповідача у суді першої інстанції стверджувала, що пошкодження зазначені мають місце. Проте, до цих пошкоджень відповідач ОСОБА_3 не причетна, що у тому числі підтверджується розпискою ОСОБА_4, за змістом якої останній претензій не має (т.с. 2 а.с. 124).

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 обґрунтовує свої позовні вимоги у цій справі у тому числі нормами ЦК України, які регулюють правовідносини, які виникають між сторонами договору підряду (ст.843 ЦК України).

Ст. 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що будь-якій договір між сторонами, зокрема договір підряду, з квітня 2015 року по час розгляду цієї справи судом першої інстанції, у письмовій або усній формі не укладався, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача ОСОБА_2 немає передбачених ЦК України правових підстав вимагати від відповідача ОСОБА_3 відшкодування виконаних ним в будинку відповідача певних робіт з переобладнання і ремонту надвірних і будинкових робіт в сумі 14120,00 грн.

Жодного належного доказу тому, що всі перелічені позивачем у позові і в судовому засіданні роботи виконувалися саме ним, позивач ОСОБА_2 суду першої інстанції не надав.

Судом першої інстанції було правильно також встановлено, що позивач ОСОБА_2 передавав належні йому речі і майно не відповідачу ОСОБА_3, а - своїм синові та невістці, відповідач у справі станом на квітень 2015 року не проживала і не була зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1 і не проживала в ньому, як станом на 08 листопада 2015 року, так і на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, що не спростовано позивачем у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно вважав, що немає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 також в частині відшкодування з відповідача ОСОБА_3 на його користь втраченої вигоди за користування майном і покращення майна в сумі 3354,00 грн. за сім місяців, а саме: з квітня 2015 року по 08 листопада 2015 року.

З цих же самих підстав, суд першої інстанції правильно відмовив позивачеві ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_3 повернути йому непошкоджені бачок унітаза і гідробокс або стягнути на його користь з відповідачки їх вартість у сумі 500,00 грн. і 10000,00 грн. відповідно, бо факт користування цим майном відповідачем і факт пошкодження цього майна саме відповідачем ОСОБА_3 не знайшов свого підтвердження під час розгляду цієї справи судом першої інстанції.

Судом першої інстанції також правильно не встановлено підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на його користь 5000,00 грн. моральної шкоди, оскільки в розумінні ст. 23 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що така шкода відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_2 не спричинена.

Разом із тим, оскільки відповідач ОСОБА_3 у суді першої інстанції не заперечувала, що холодильник «Стінол 250 Q» на час розгляду цієї справи судом першої інстанції перебуває в належному їй будинку і згідно пояснень у судовому засіданні позивача і представника відповідача судом першої інстанції встановлено, що даний холодильник 15 вересня 2016 року відповідачем або членами її родини позивачу не повернутий, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне судовим рішенням зобов'язати відповідача повернути позивачу належний йому холодильник.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не можуть бути доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, та не можуть бути прийняті до уваги у цій справі апеляційним судом при апеляційному перегляді законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції від 29 вересня 2016 року у цій справі висновки Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 03 березня 2017 року та від 09 березня 2017 року з приводу повідомлень ОСОБА_2, надані останнім апеляційному суду поштою у цій справі.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі в частині його відмови.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи (роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх цивільні процесуальні права та обов'язки, розглянув всі клопотання всіх осіб, які беруть участь у справі, допитав свідків сторін тощо).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

У разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1212,64 грн. (а.с. 181), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року у цій справі у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кухар С.В.Кочеткова І.В.