Провадження № 22-ц/783/42/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Копняк С.М.,

суддів- Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представників апелянта - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, представників відповідача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_9 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович Алла Іванівна про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_11, який був ним складений 06 вересня 2012 року та посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що згідно свідоцтва про право власності, квартира АДРЕСА_1 належала йому та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності. У 1980 році батько - ОСОБА_11 залишив його з матір'ю, та перейшов проживати на постійне місце проживання до відповідача. У 2011 році йому зі слів батька стало відомо про його тяжке захворювання. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько ОСОБА_11 помер. 15.10.2014 року після смерті батька він звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_12 із заявою про прийняття спадщини за законом, однак дізнався про те, що 06.09.2012 року батько склав заповіт на користь ОСОБА_10 Вважає заповіт недійсним, оскільки ОСОБА_11 на момент вчинення правочину був тяжко хворим і знаходився під впливом наркотичних речовин. Крім того, заповіт був складений внаслідок фізичного та психічного примусу з боку ОСОБА_10 та осіб, котрі були біля батька. Покликається на те, що ОСОБА_11 не міг скласти заповіт на користь ОСОБА_10, оскільки він при житті постійно стверджував, що квартира буде належати йому - позивачу по справі, та внукам. Із ОСОБА_10 батько прожив понад 30 років, однак шлюб між ними не був зареєстрований цілеспрямовано, оскільки померлий свідомо не хотів, щоб за законом відповідач претендувала на його власність. Вважає, що заповіт був складений на момент, коли батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі. Також покликається на те, що заповіт було складено з порушенням щодо його форми та посвідчення. При цьому покликався на приписи ст.ст.203, 225, 1234, 1257 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_13 до ОСОБА_10, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року оскаржив позивач ОСОБА_9

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак є таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що заповіт є недійсним, оскільки батько був важко хворим та знаходився під дією наркотичних речовин, такий складений батьком, внаслідок фізичного та психічного примусу на нього з боку ОСОБА_10 На думку апелянта, ОСОБА_11 не міг би написати заповіт на ОСОБА_10, оскільки в нього є внуки та в своїх розмовах він неодноразово наголошував на те, що квартира буде належати апелянту і внукам. Про цей факт добре знала ОСОБА_10 Та обставина, що остання два роки приховувала наявність заповіту, свідчить про те, що дії нотаріуса та всіх присутніх при підписанні заповіту носять злочинний характер, а волевиявлення батька не було вільним та не відповідало його волі. Вище зазначені обставини судом першої інстанції враховані не були, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11, який приходився позивачу ОСОБА_9 батьком, а відповідачу ОСОБА_10 - цивільним чоловіком.

Згідно копії свідоцтва про право власності, квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_9 та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності (а.с. 9).

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_11 після розірвання шлюбу з матір'ю позивача, а саме з 1980 року проживав із ОСОБА_10 у цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно акту ЛКП "Снопківське" від 15.03.2011 року (а.с.34) ОСОБА_11 у квартирі АДРЕСА_3 зареєстрований, однак з 1983 року у ній не проживав.

06 вересня 2012 року ОСОБА_11 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_10 (а.с.12).

По даній справі заявлено позовні вимоги про визнання цього заповіту недійсним з підстав, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення та, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними.

У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору.

Згідно зі ст. 202 ЦК України заповіт - це односторонній правочин, тобто дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (якщо це заповіт подружжя). Глава 16 ЦК України встановлює поняття правочинів, підстави визнання їх недійсними та правові наслідки їх вчинення - і це є загальні норми права.

За приписами ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Тобто заповіт є одностороннім правочином особи, який за своєю формою та змістом повинен відповідати загальним вимогам, встановленим чинним законодавством для правочинів, і лише при дотриманні цих обов'язкових вимог створюватиме права та обов'язки для визначених в ньому осіб.

Стаття 1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами.

За вимогами ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт складений особою, яка не мала на це права а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як вбачається з оспорюваного заповіту, заповідачем виступав ОСОБА_11

Статтею 1234 ЦК України закріплено норму про те, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Таким чином, однією з основних умов дійсності заповіту згідно ч. 2 ст. 1234 ЦК України є особиста реалізація права на нього заповідачем.

Крім того, згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1253 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Відповідно до пункту 2 Глави 1 частини 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованого в Міністерсті юстиції України 22.02.2012 року №282/20595 нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

Згідно із пунктом 1 Глави 4 частини 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованого в Міністерсті юстиції України 22.02.2012 року №282/20595, нотаріус зобов»язаний переконатись у здатності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також у відповідності його волі і волевиявлення щодо вчинення нотаріальних дій.

За приписами ч.4 ст.207 ЦК України та пункту 5 Глави 9 частини 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованого в Міністерсті юстиції України 22.02.2012 року №282/20595, якщо фізична особа у зв»язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину в її присутності підписує інша особа.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1253 ЦК України та п.1.11 Глави 3 частини 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованого в Міністерсті юстиції України 22.02.2012 року №282/20595, на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбутись не менше ніж при двох свідках.

За позовом заінтересованої особи суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України), тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз»яснено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання

такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Як вказано в п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Відповідгно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України).

Як роз»яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦКУ поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 Цивільного процесуального кодексу (обов'язкове призначення експертизи) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦКУ суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно п.п. 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статті 231 ЦК України, правочин, вчинений під впливом насильства є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Як вбачається із листа головного лікаря ДЗ "Дорожня поліклініка ДТГО "Львівська залізниця" ОСОБА_14 №24 від 15.01.2015 року (а.с. 61) хворий ОСОБА_11 під час спостереження в поліклініці у лікаря-онколога з 14.09.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 наркотичні засоби не отримував.

На клопотання представників апелянта Апеляційним судом Львівської області по даній справі було призначено посмертну комплексну судово- психолого-медико-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №574 від 19 жовтня 2010 року в момент укладення заповіту 06.09.2012 року ОСОБА_11 стійким хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав, виявляв органічний астенічний розлад внаслідок ракової інтоксикації, міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними.

Згідно висновку судового експерта психолога ОСОБА_15 заповіт на прохання ОСОБА_11 підписав родич ОСОБА_16 її зять ОСОБА_7 Оскільки ОСОБА_7, будучи родичем є зацікавленою особою, то слід розглянути питання про порушення таємниці заповіту при його підписанні. При його органічному астенічному розладі, ОСОБА_11 перебував у явно безпорадному стані та цілковито залежав від ОСОБА_17 та її сім»ї. За таких умов, воля ОСОБА_11 була послаблена та він повністю перебував під упливом зацікавленої особи - ОСОБА_7, як до, так і під час складання заповіту від 06.02.2012 року.

Допитаний в суді апеляційної інстанції експерт-психіатр ОСОБА_18 пояснив, що органічний астенічний розлад внаслідок ракової інтоксикації характеризується підвищеною стомлюваністю, різноманітними неприємними фізичними відчуттями і болями, що виникають внаслідок органічного ураження нервової системи. У кожної конкретної людини такі прояви є різними, однак наявність такого не викликає неусвідомлення хворим значення своїх дій та неможливість керувати ними і не може бути свідченням абсолютної психічної неспроможності особи. Висновок судово-психіатричної експертизи підтримав у повному об»ємі.

Допитаний в суді апеляційної інстанції експерт-психолог ОСОБА_15 підтримав як свій висновок, так і висновок судово-психіатричної експертизи. Ствердив, що покійний ОСОБА_11 усвідомлював значення своїх дій та керував ними, його безпорадний стан був пов»язаний з онкологічним захворюванням, тобто за наявності у хворого органічного астенічного розладу внаслідок ракової інтоксикації можна стверджувати, що останній перебував у безпорадному стані, внаслідок чого потрапив у залежність від оточуючих, що послаблювало його волю. Критерію послабленості волі немає, оскільки це не медичний показник. До таких висновків експерт прийшов з аналізу матеріалів справи та медичних документів.

Із письмових пояснень, наданих суду першої інстанції та усних пояснень в суді апеляційної інстанції третьої особи у справі - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. вбачається, що узв»язку з тим, що заповідач ОСОБА_11 був хворим і самостійно не міг з»явитись в приміщення нотаріальної контори, вона посвідчувала заповіт за місцем проживання останнього, яке знаходиться в межах Львівського міського нотаріального округу.

Прибувши на виклик для складання заповіту, нею перевірялася дієздатність заповідача ОСОБА_11, зокрема шляхом попередньої бесіди з останнім. Окрім того, вона звернула увагу на те, що незважаючи на хворобу, заповідач продовжував працювати над кресленнями. З його слів їй відомо, що в цьому йому допомагала дружина.

ОСОБА_11 внаслідок хвороби був фізично виснаженим та слабким, однак орієнтувався в часі та просторі, повідомив, що чекає нотаріуса для того, щоб скласти заповіт, чітко висловлював своє бажання як щодо особи, яка буде підписувати заповіт, так і щодо свідків, які будуть при цьому присутні, а також щодо змісту такого. Таким чином, сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_11 чи у відсутності його волі на вчинення нотаріальної дії - заповіту, у неї не було.

У зв»язку з хворобою ОСОБА_11 за його бажанням та на його прохання, текст заповіту підписав ОСОБА_7

У зв»язку з тим, що ОСОБА_11 через хворобу не міг особисто прочитати текст заповіту вголос, за його дорученням, в його присутності та в присутності нотаріуса текст заповіту до його підписання зачитаний вголос запрошеними ним свідками ОСОБА_19 та ОСОБА_20

ОСОБА_21, на користь якої складався заповіт, при складанні, підписанні та посвідченні заповіту присутня не була.

Такі пояснення третьої особи стверджуються і самим заповітом (а.с.11), у якому зазначено про вище перелічені дії, а також поясненням свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 в суді першої інстанції.

Стаття 212 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутнрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Згідно вимог ч. 6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України.

Оцінивши по даній справі належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності та виходячи з системного аналізу норм права, що регулюють визнання правочинів недійсними, спадкування та порядок вчинення нотаріальних дій, колегія судді приймає висновок судово-психіатричної експертизи, як належний та допустимий доказ, оскільки такий узгоджується з іншими матеріалами справи, і в той же час, критично оцінює висновок експерта -психолога ОСОБА_15

Зокрема, висновок експерта-психолога про те, що ОСОБА_7, є родичем, ОСОБА_22 , тобто зацікавленою особою, тому слід розглянути питання про порушення таємниці заповіту при його підписанні, не підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, а навпаки суперечить таким. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, він дійсно є зятем останньої. Однак, виходячи з системного аналізу загальних положень Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, ОСОБА_7, будучи зятем відповідача ОСОБА_22, кровно не споріднені особи, не мають спільних прав та обов»язків, тобто не є родичами. А обставини складання, підписання та посвідчення заповіту проаналізовані судом і встановлено, що такий складався у відповідності до вимог чинного законодавства, порушень не встановлено. Висновок експерта-психолога щодо порушення таємниці заповіту є його самовільним тлумаченням закону та його ж голослівним припущенням, оскільки такі питання навіть не ставились позивачем в обґрунтування позовних вимог та в матеріалах справи відсутні докази про існування таких обставин.

Висновок експерта-психолога про перебування заповідача ОСОБА_11 у явно безпорадному стані і цілковитій залежності від ОСОБА_17 та її сім»ї внаслідок органічного астенічного розладу, також не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, зокрема і висновком експерта - психіатра, який за фахом є медиком, на відміну від експерта психолога. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Натомість із медичних документів та пояснень третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. і свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20, які безпосередньо спілкувались із заповідачем у день складання, підписання та посвідчення заповіту, такого не вбачається.

З огляду на спростованість вище викладеного колегія судді критично сприймає і висновок щодо подавленості внаслідок таких обставин волі заповідача ОСОБА_11

Окрім того, колегія судді звертає увагу і на те, що висновок експерта -психолога ОСОБА_15 про подавленість волі заповідача ОСОБА_11 на підтвердження позовних вимог про визнання заповіту недійсним з підстав того, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, через застосування фізичного чи психічного тику на заповідача, а також з підстав складання заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, та волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження позовних вимог саме з таких підстав в силу засад диспозитивності цивільного процесу.

Оцінюючи всі докази в їх сукупності колегія судді приходить до висновку про безпідставність та недоведеність позовної вимоги про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що заповідач ОСОБА_11 не міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, оскільки підставою для визнання правочину недійсним по ст.ст. 225, 1257 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що спростовано висновком судово-психатричної експертизи. В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи позивача ОСОБА_9 щодо порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту, відсутності вільного волевиявлення заповідача, фізичного та психічного примусу на ОСОБА_11 під час складання, підписання та посвідчення заповіту 06.09.2012 року з боку відповідача ОСОБА_10 та підписанта ОСОБА_7

Будь-які порушення в діях приватного нотаріуса Миронович А.С. при складанні, підписанні та посвідченні оспорюваного заповіту судом не встановлені.

ОСОБА_10 під час складання, підписання та посвідчення заповіту взагалі була відсутня.

Що стосується ОСОБА_7, то відсутність з його боку будь-якого впливу на ОСОБА_11 стверджується поясненнями третьої особи приватного нотаріуса Миронович А.І. та свідків ОСОБА_19 і ОСОБА_20 Ці ж особи ствердили,що волевиявлення заповідача ОСОБА_11 було вільним і відповідало його волі.

Інші належні та допустимі докази незаконних чи злочинних дій з боку ОСОБА_21, ОСОБА_7, третьої особи - приватного нотаріуса Львівсього міського нотаріального округу Миронович А.І., чи іншої особи як щодо ОСОБА_11, так і щодо членів його сім'ї, родичів тощо або їх майна, а також невідповідності заповіту волі заповідача та встановлення, що волевиявлення заповідача не було вільним ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції надані не були.

Підставою для визнання правочину недійсним в силу вимог ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним в силу вимог ст. 231 ЦК України може бути лише факт застосування фізичного чи психічного тику. І з таких підстав в силу спеціальної норми закону - ст.1257 ЦК України заповіт не визнається недійсним. Такі підстави охоплюються нормою про недійсність заповіту в силу ч.2 ст.1257 ЦК України (волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі).

Заповіт складний з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення в силу вимог ч.1 ст.1257 ЦК України є нікчемним.

Проаналізувавши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні.

З врахуванням доказів, здобутих під час апеляційного розгляду, колегія суду вважає, що висновок суду першої інстанції про безпідставність та недоведеність позовних вимог про визнання заповіту недійсним в силу вимог ст. 225 ЦК України через неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, та в силу вимог ст.1257 ЦК України, оскільки такий складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення та волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі через застосування фізичного чи психічного тику на заповідача, є вірним. Достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин позивачем не надано та судами не здобуто.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що з висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. А відтак, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року відсутні.

Керуючись ст.209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.