Ухвала іменем україни
24 травня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М. Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Дніпропетровського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Донецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 жовтня 2014 року між нею та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») було укладено договір № 149016804 на вклад «Депозитний», згідно з умовами якого вона як вкладник вносить, а банк приймає на рахунок та на умовах договору кошти в сумі 270 000 грн. 27 липня 2015 року вона звернулась до установи банку із заявою на переказ вкладу, але кошти не були переведені на її рахунок, у зв'язку з чим вона не мала можливості отримати свої кошти вчасно, отримала їх лише після повторного звернення, тобто 28 грудня 2015 року.

У зв'язку з вищезазначеним та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просить суд стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на її користь проценти за користування її грошовими коштами у розмірі 17,75 % річних після закінчення договору з 17 листопада 2014 року по 28 грудня 2015 рік у сумі 42 476 грн 78 коп., три відсотка річних в сумі 3 459 грн 91 коп., як відшкодування втрат за користування грошовими коштами з 27 липня 2015 року по 28 грудня 2015 року, неустойку (пеню) у сумі 27 334 грн 82 коп. за порушення виконання зобов'язань, інфляційні витрати за весь час невиплати у сумі 7 927 грн 10 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_6 3 459 грн 91 коп - 3 % річних за користування коштами за договором на вклад «Депозитний» від 17 жовтня 2014 року № 149016804; 27 334 грн 82 коп. - пеня за порушення виконання зобов'язань за договором на вклад «Депозитний» від 17 жовтня 2014 року № 149016804; 7 927 грн 10 коп. - інфляційні витрати за весь час прострочення, а всього - 38 721 грн 83 коп.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що відповідач своїх зобов'язань за договором банківського вкладу від 17 жовтня 2014 року не виконав, вчасно не повернув позивачу суму банківського вкладу.

Такі висновки судів є обґрунтованими та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» було укладено договір № 149016804, вклад «Депозитний», згідно з умовами якого ОСОБА_6 внесла на вкладний рахунок та на умовах договору кошти в сумі 270 000 грн зі сплатою процентів за депозитом у розмірі 17,75 % річних та при розрахунку процентів банк не враховує день зарахування депозиту на рахунок та день вилучення депозиту з рахунку.

Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору датою повернення депозиту є 17 листопада 2014 року.

Згідно з умовами договору після закінчення строку зберігання депозит підлягає перерахуванню на рахунок, вказаний у п.п. 3.3 договору, а в разі відсутності такого рахунку продовжує зберігатися на рахунку без подальшого нарахування процентів до моменту вилучення вкладником депозиту.

27 липня 2015 року ОСОБА_6 відповідно до ст. 1060 ЦК України звернулась до установи банку із заявою на переказ вкладу, але кошти не були переведені на її рахунок.

24 грудня 2015 року ОСОБА_6 повторно звернулась до установи банку та 28 грудня 2015 року їй були проведені виплати.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що банк виплатив належну позивачу суму депозитного вкладу лише 28 грудня 2015 року, після повторного звернення ОСОБА_6 до установи банку з відповідною заявою 24 грудня 2015 року та під час розгляду справи в місцевому суді.

Звертаючись 27 липня 2015 року до ПАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про повернення банківського вкладу строк якого закінчився 17 листопада 2014 року, ОСОБА_6 вклад не отримала, банк свою бездіяльність не мотивував.

Посилання ПАТ «Державний ощадний банк України» на те, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року № 436 на території Донецької та Луганської областей починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, а відповідно до постановою від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» Національний банк України (далі - НБУ) зобов'язав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою до переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади, не позбавляє відповідача від виконання своїх обов'язків, зважаючи на те, що ОСОБА_6 звернулася до відділення банку, яке знаходиться на підконтрольній Україні території - в м. Дніпродзержинськ.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності ідентифікаційного номера в заяві позивача, що позбавило банк можливості ідентифікувати особу, не обґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

За таких обставин суди з урахуванням встановлених у справі обставин та належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович