У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки і піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх:

ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому, після змін підстав позову, просила визнати відповідача та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України, оскільки останні переїхали на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов виходив із того, що відповідач разом із дітьми вибула на постійне місце проживання у с. Зайці Чернігівського району Чернігівської області, що відповідно до вимог ст. 107 ЖК України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Проте погодитись із таким висновком судів першої й апеляційної інстанцій не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

За змістом ч. 3 ст. 47 Конституції Українита ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду та перебуває на балансі комунального підприємства «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради (далі - КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради).

Згідно з довідками КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради

від 17 червня 2015 року № 1989, від 31 серпня 2015 року № 3131 та

від 28 вересня 2015 року № 2351 у спірній квартирі зареєстровані квартиронаймач ОСОБА_4, її син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, а також сестра - ОСОБА_3 та її донька - ОСОБА_8

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Таким чином, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з наймачем та членами його сім'ї у разі наявності даних про те, що він вибув на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4 зазначала, що не втрачала інтересу до спірної квартири, проживання за іншою адресою мало тимчасовий характер, пов'язаний зі складними сімейними обставинами та складними стосунками з позивачем.

Крім того, матеріали справи містять довідки виконавчого комітету Левковицької сільської ради Чернігівського району від 22 червня

2015 року № 330 та від 1 жовтня 2015 року № 526, відповідно до яких відповідач ОСОБА_4 на території сільської ради у власності житла чи земельної ділянки не має, але у період із 1 червня 2015 року до 31 серпня 2015 року разом із дітьми проживала у АДРЕСА_4

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не з'ясував, за яких обставин, коли й на який період відповідач виїхала зі спірної квартири, взявши наданий позивачем акт від 11 серпня 2015 року за доказ добровільного вибуття

ОСОБА_4 зі спірної квартири; не врахував заперечень останньої щодо дати складання такого акта, а саме про те, що акт було складено вже під час розгляду даної справи, та щодо членів комісії, які підписали акт; не перевірив та не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що вона з дітьми іншого житла не має, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив у повному обсязі доводів апеляційної скарги, зокрема щодо народження відповідачем третьої дитини 11 березня 2015 року, з урахуванням гарантованого їй права на користування спірним житлом, та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим також порушив норми процесуального права.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта