Справа № 1316/1876/12 Провадження № 2/450/67/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р.Пустомитівський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді -ОСОБА_1.
при секретарі -ОСОБА_2

з участю представника третьої сторони ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Пустомити справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування, зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та позову третьої сторони ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4, який є правонаступииком ОСОБА_7, яка померла 12.07.2013 року, звернувся до суду з позовом позовні вимоги якого пізніше уточнив, в якому просить суд встановити факт перебування в шлюбі ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з червня 1944 року по день смерті ОСОБА_8, 24.09.1989 року; визнати за ним, ОСОБА_4, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 право власності на ? частку будинку під № 48 по вул. Шевченка, в с. Сокільники, Пустомитівського району Львівської області.

В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що його бабця, ОСОБА_7 з червня місяця 1944 року по день смерті діда ОСОБА_8 24.09.1989 року, перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ним. За час перебування у шлюбі у них народилося троє дітей: син ОСОБА_9, син ОСОБА_10 та дочка, а його мати, ОСОБА_11. Їх діти мали прізвище батька, бабця також мала його прізвище.

Протягом всього часу спільного проживання він вважав її своєю дружиною, а вона - своїм чоловіком. В своїх офіційних документах він зазначав її як свою дружину. По місцю їх постійного проживання вона була зареєстрована як дружина власника будинку.

Позивач вказує, що за життя його бабця ОСОБА_7 склала заповіт яким заповіла все належне їй майно яке на день смерті їй буде належати своєму внуку, тобто позивачу ОСОБА_4

В період спільного проживання у них був спільний бюджет, який вони використовували на свої спільні потреби і потреби сімї. За життя ними був збудований будинок в с. Сокільники по вул. Шевченка, Пустомитівського району, Львівської області. Будинок зареєстрований на імя діда, так як земельна ділянка під будівництво була виділена ОСОБА_7 1.1. Будинок збудований їх спіьною працею та за їхні спільні кошти подружжя протягом 1958-1960 років.

В даному будинку вони проживали з дня його заселення по день своєї смерті, що підтверджується довідками Сокільницької сільської ради, як чоловік і жінка.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю Української РСР (в редакції 1969 року), який діяв на період подружніх стосунків ОСОБА_7 і ОСОБА_8, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпоряджання цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і тому в разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, таким чином, при житті його бабці ОСОБА_7 належала 1/2 будинковолодіння № 48 по вул. Шевченка в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області у спільній сумісній власності подружжя.

Позивач, 24.09.1989 року помер ОСОБА_7 чоловік, а його дідо ОСОБА_8, На день його смерті бабця проживала з ним. Була пенсійного віку, їй сповнилося 64 роки. Відповідно до ст. 535 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) ОСОБА_7, як непрацездатна дружина померлого успадковує незалежно від змісту заповіту не менше 2/3 частки, яка б належала кожному з них при спадкуванні за законом (обовязкова частка), що становить від 1/2 частки - 2/6 частки.

ОСОБА_7 за життя фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, як беззаперечно встановлено, що як на день її смерті її чоловіка, так і на день своєї смерті вона була зареєстрована і проживала в спільно побудованому будинку, а тому відповідно до 549 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року) визнається такою, що прийняла спадщину.

З врахуванням її обовязкової частки у спадку, на день смерті їй належало 5/6 часток у будинку № 48 по вул. Шевченка в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львіської області.

Таким чином, враховуючи обовязкову частку ОСОБА_5 у спадкову майні ОСОБА_7, частка майна яка підлягає спадкування за заповітом становить ? частка будинку під № 48 по вул. Шевченка в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області.

Позивач вказує, що після смерті ОСОБА_7 у встановленому законом порядку звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а тому вважається таким, що спадщину прийняв. Однак, у звязку з тим, що при житті ОСОБА_7 не оформляла у встановленим законом порядку свої майнові права на спадкове майно, він змушений захищати свої спадкові права, як спадкоємця в суді

На підставі наведеного позивач просить суд позовні вимоги задоволити.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги позивача ОСОБА_4 визнала та звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа : ОСОБА_6, позовні вимоги якого пізніше уточнила, в якому просить суд визнати за нею ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право власності на 1/6 частку житлового будинку під № 48 в с. Сокільники. Пустомитівського району Львівської області. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що 12.07.2013 року померла її матір, ОСОБА_7 За життя ОСОБА_7 разом зі своїм чоловіком, а її батьком, ОСОБА_8 побудували житловий будинок під № 48 в с. Сокільники. Пустомитівського району Львівської області, в якому проживали до дня смерті. Даний житловоий будинок був побудований спільними зусиллями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Позивачка вказує, що за життя її мати, ОСОБА_7 розпорядилась своїм майном на власний розсуд, склавши заповіт на свого внука, відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 1944 року перебували у шлюбних відносинах по день смерті ОСОБА_8 ОСОБА_8, який помер 24.09.1989 року, тому ОСОБА_7 як дружина власника, який разом з ним будувала, проживала разом з ним до дня його смерті та до дня своєї смерті, а тому має право на ? частку такого, як подружнього майна та право на спадкування, як дружина в порядку ст. 535 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), що становить 2/3 частки.

Позивачка вказує, що крім спадкоємців за заповітом, вона як дочка спадкодавиці ОСОБА_7 в порядку ст. 1241 ЦК України має право на спадкування незалежно від змісту заповіту. А тому, її частка враховуючи частку за заповітом ОСОБА_4 у спадковому майні становить 1/6, тобто половина частки яка б належала кожному у разі спадкування за законом.

На підставі наведеного позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 г.І. просить суд позовні вимоги задоволити.

Третя особа ОСОБА_12 позовні вимоги ОСОБА_4 за первісним позовом та ОСОБА_5 за зустрічним позовом не визнала та просить в задоволенні таких відмовити. Звернулась до суду з самостійними вимогами щодо предмета спору до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в яких просить суд ; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_13 протягом шести місяців з дня відкриття такої після смерті ОСОБА_8 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном; встановити факт набуття ОСОБА_13 права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою вул. Шевченка,48 у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області; визнати за ОСОБА_6 право приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою вул. Шевченка,48 у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_13; також просить суд стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати.

Свої заперечення щодо позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також в обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_6 покликаєтся на те, що після смерті ОСОБА_8 24.09.1989 року відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, житловий будинок під № 48 по вул. Шевченка, в с. Сокільники, Пустомитівського району Львівської області. За життя ОСОБА_8 своїм майном розпорядився на власний розсуд, склавши заповіт посвідчений Пустомитівською державною нотаріальною конторою 29.07.1989 року за реєтровим номером № 2451, згідно якого все своє майно заповів своїй невістці, а матері ОСОБА_6 ОСОБА_13, яку зобовязав надати безкоштовне та довічне проживання в одній із кімнат належного йому житлового будинку під № 48 по вул.. Шевченка, в с. Сокільники, Пустомитівського району Львівської області, його дружині ОСОБА_7.

Позивачка вказує, що її матір ОСОБА_13 спадщину за заповітом прийняла, оскільки відразу після смерті спадкодавця ОСОБА_8, який помер 24 вересня 1989 року, вступила в управління та володіння спадковим майном. Проживаючи у спірному будинку, ОСОБА_13 підтримувала його у належному технічному стані, провела поточні ремонти, сплачувала усі обовязкові комунальні платежі та податки, а також підтримувала у належному стані прибудинкову територію, доглядала за городом тощо. Крім цього, ОСОБА_13 значно поліпшила стан спірного будинку. Зокрема, перебудувала кухню в жилу кімнату, добудували ще одну кімнату, підвела воду, газ, каналізацію.

Додатковим підтвердженням зазначеного, а також підтвердженням переходу права власності на будинок № 48 до ОСОБА_13 є рішення Сокільницької сільської ради від 25.07.05 р. за № 42. Вказаним рішенням ОСОБА_13 отримала право на переобладнання вказаного будинку. Крім цього, Сокільницька сільська рада цим рішенням узаконила прибудову до цього будинку.

Позивач ОСОБА_6 вказує, що після смерті матері - ОСОБА_13, вона фактично вступила в управління та володіння спірним спадковим нерухомим майном та продовжує здійснювати аналогічні дії. Окрім цього, у встановленому законом порядку звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини на підставі якої Пустомитівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 93/2013.

Доводи позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про належність спірного будинку збудованого ОСОБА_8 до спільного сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вважає безпідставними з огляду на те, що будівництво житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку ОСОБА_8 земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю у власності ОСОБА_8 Окрім цього, станом на 1960-ки право власності не підлягало реєстрації а виникало по факту його звершення. Відповідно до ст.ст. 104, 105, 125 Кодексу законів про сімю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР в редакції 1926 року, який був чинним на час будівництва та прийняття в експлуатацію спірного будинковолодіння, в УРСР визнався лише громадянський шлюб. Тільки зареєстрований шлюб породжував права та обов'язки подружжя, передбачені цим Кодексом та іншими законами. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту перебування в шлюбі ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з червня 1944 року по день смерті ОСОБА_8, 24.09.1989 року, є безпідставними. Крім цього, фактичне спільне проживання без реєстрації шлюбу не породжувало правових наслідків, тобто не було підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Участь окремих осіб своєю працею і коштами у будівництві жилого будинку на ділянці, не було підставою для визнання за ними права спільної власності на жилий будинок. Такі особи лише мали право претендувати на відшкодування забудовником понесених ними витрат.

Однак, ні позивач ОСОБА_4, ні відповідач ОСОБА_5 не надали жодного доказу того, що між ОСОБА_8 та іншими особами, в тому числі ОСОБА_7, укладались угоди про створення спільної власності, а саме про будівництво житлового будинку № 48 по вул. Шевченка у с. Сокільники.

Дані обставини також підтверджуються умовою, яка міститься в заповіті ОСОБА_8, згідно якого ОСОБА_13 прийнявши у спадок спірний будинок була зобовязана виділити у будинку одну кімнату для проживання ОСОБА_7 та утримувати до дня її смерті, тобто ОСОБА_8 на момент складання заповіту знав що спірний будинок належить йому на праві особистої власності оскільки перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 не породжувало спільної сумісної власності на належне йому майно і зазначений факт не викликав заперечень у ОСОБА_7 яка проживала разом з невісткою майже 18 років.

Таким чином, оскільки спірний будок не увійшов до спадкової маси після смерті ОСОБА_7, а тому у позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 не виникло жодних майнових прав на дане майно, а тому їх позовні вимоги є безпідставними.

В судому засіданні представник позивача ОСОБА_6 за дорученням ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та просить задоволити. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 просить відмовити за їх безпідставністю.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_6 заперечив. Свої заперечення мотивує тим, що доводи ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_3 про те, що спірний будинок є одноосібною власністю померлого ОСОБА_8 з покликанням при цьому на Кодексу про шлюб та сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану 1926 року, який не передбачає наявності інституту спільної сумісної власності подружжя, вважає необгрунтовними та безпідставними.

Поняття спільної сумісної власності подружжя вперше було передбачено нормами Кодексу про шлюб та сімю Української РСР, який було введено в дію з 01.01.1970 року.

Згідно з пунктом 2 Указу Президії Верховної ради Української РСР від 29.12.1969 року №2476 «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сімю Української РСР», норми цього Кодексу застосовуються до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 1 січня 1970 року. По шлюбно-сімейних правовідносинах, які виникли до 1 січня 1970 року, Кодекс застосовується до тих прав і обовязків, що виникнуть після введення в дію Кодексу, за винятками, встановленими наступними статтями цього Указу.

Згідно з пунктом 4 Указу №2476, правила статей 24, 25, 26 та 28 Кодексу щодо прав подружжя на майно та його розділу застосовуються у відношенні всього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі й набутого ним до 01.01.1970 року.

Таким чином, померла ОСОБА_7 набула права власності на 1/2 частину спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами, як на частку в спільному майні подружжя, оскільки такий був побудований її чоловіком під час шлюбу.

Відповідно до ст. 22,28 КпШС (в ред. 1970 р.) майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частки кожного подружжя при поділі є рівними. А відтак, вважає, що спірне будинковолодіння за адресою с. Сокільники, вул. Шевченка, 48 належало подружжю ОСОБА_7 1.1, та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності, як майно набуте в шлюбі.

На підставі наведеного просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_14 позовні вимоги третьої особи, з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_6 не визнала та свої заперечення мотивує тим, що відповідно до п.9 постанови Пленуму ВС України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства , що регулює право власності громадян на жилий будинок», зазначено, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому у встановленому порядку земельній ділянці, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. ОСОБА_15 право власності було зареєстровано 02.04.1987 року, що стверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок № 48 по вул. Шевченка в с.Сокільники. Більше того, в інвентаризаційній справі даного будинку є висновок Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації 1986 року про можливість оформлення права власності, тобто слід зробити висновок про те, що будинок тільки на період 1986 року був повністю завершений будівництвом і прийнятий в експлуатацію.

Окрім цього, доводи позивачки ОСОБА_6Г стосовно того, що на період 60-х років як таке право власності не реєструвалося, а воно набувалося по факту його збудування спростовуються Інструкцією «Про порядок реєстрації будинків і будинковолодінь», затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 07.01.1966 року, в якій , зокрема, вказано, що право власності на будинковолодіння може бути зареєстровано після прийняття його в експлуатацію.

З наведеного вище вбачається, що спірний будинок, введений в експлуатацію в 1986 році, і відповідно на такі правовідносини поширюється законодавство, діюче на цей період.

Таким чином, станом на час виникнення у ОСОБА_8 право власності на спірний будинки, набуде ним майно з урахуванням факту проживання однією сімєю з ОСОБА_7 набуло статусу обєкту спільної сумісної власності подружжя.

Також ОСОБА_5І вказує, що факт належності ОСОБА_7 1/2 частки будинку, як дружині померлого ОСОБА_8, визнала ОСОБА_6, подаючи 18.04.2013 року письмову заяву до Пустомитівської держнотконтори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері ОСОБА_13, зокрема вказано нею, що спадкоємцем на 1/2 частку будинку, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, є дружина спадкодавця ОСОБА_7.

А від так, її позовні вимоги щодо успадкування нею обовязкової частики у спадковому майні матері ОСОБА_7 є обгрунтовними, а заперечення представника ОСОБА_16 за дорученням ОСОБА_3 та позовні вимоги ОСОБА_16 безпідставними.

Заслухавши пояснення учасників процесу, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи:

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_8, який помер 24.09.1989 року відкрилась спадщина до складу якого увійшов житловий будинок № 48 по вул. Шевченка в с. Сокільники, Пустомитівського району Львівської області, що стверджується матеріалами спадкової справи № 199/2007 заведеної Пустомитівською державною нотаріальною конторою.

Враховуючи те, що спадщина відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_8 у 1989 році, відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за №7 до вказаних правовідносин застосовуються положення норм Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини.

Згідно ст.ст. 524, 534 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим господарським організаціям.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_8 своїм майном на випадок смерті розпорядився склавши заповіт посвідчений 29.07.1989 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори, за реєстрований в реєстрі за № 2451. Згідно даного заповіту ОСОБА_8 все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, а також все те, що на день смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповів своїй невістці ОСОБА_13, яку забовязав надати безоплатне та довічне проживання в одній із кімнат житлового будинку в с. Сокільники, по вул. Шевченка, 48 його дружині, ОСОБА_7.

Судом встановлено, що протягом життя ОСОБА_8 перебував з ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах, від якого у них народилося троє дітей, в тому числі позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_16, вели спільне господарство, що підтверджується представленими та наявними в матеріалах суду доказами : копією паспорта ОСОБА_8, довідкою Сокільницької сільської ради № 605 від 24.04.2012 року, копією свідоцтв про народження, копією обліково- послужної картки, військового квитка ОСОБА_8, копіями страхових свідоцтв на імя ОСОБА_8, показами свідків та архівною довідкою від 07.05.2015 року. сімя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були зареєстровані та проживали в спірному житловому будинку під № 48 по вул. Шевченка, в с. Сокільники, Пустомитівського районку Львівьскої області.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи будинковолодіння під № 48 по вул. Шевченка, в с. Сокільники, Пустомитівського району Львівської області, а саме : заключення про можливість оформлення права власності Львівського Бюро техінвентаризації, датованого 1986 р. житловий будинок під № 48 по вул. Шевченка в с. Сокільники, Пустомитівського району Львівської області , ОСОБА_8 побудував у 1959-1961 р.р. на виділеній йому земельній ділянці відповідно до рішення виконкому Пустомитівського району за № 709 від 08.07.1959 р.

Згідно із розясненнями Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 6 постанови від 22 грудня 2005 року за № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності положення ст. ст. 17, 18 Закону України Про власність (набрав чинності 15 квітня 1991 року) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Таким чином, право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що спірний житловий будинок був збудований у 1959- 1961 р. р.

На час виділення ОСОБА_8 земельної ділянки під будівництво житлового будинку (липень 1959 р.) та на момент завершення будівництва (1961 р.), питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків, що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року за № 8502-ІІ і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків, які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

На підставі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Таким чином, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію

Будівництво житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку ОСОБА_8 земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю у власності ОСОБА_8.

На підставі наведеного доводи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо набуття ОСОБА_8 права власності на спірний будинок з моменту ведення його в експлуатацію поширення на правовідносини які виникли законодавство, діюче на цей період, суд вважає необгрунтовними.

Постанова Пленуму Верховного Суду СРСР Про судову практику в справах про право особистої власності на жилі будівлі від 31 липня 1962 р., яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, зазначала, що участь окремих осіб своєю працею і коштами у будівництві жилого будинку на ділянці відведеній забудовникові , не може бути підставою для визнання за ними права спільної власності на жилий будинок. Такі особи лише мають право претендувати на відшкодування забудовником понесених ними витрат.

Разом з тим Пленум зазначив, що за фактичним співзабудовником можуть бути визнані права співвласника, якщо буде встановлено наявність домовленості між забудовником і фактичним співзабудовником про будівництво будинку з метою створення спільної власності і буде дано згоду виконкому місцевої ради народних депутатів на зміну договору про надання земельної ділянки.

У відповідності до вимог ст. 10,60 ЦПК України, ні позивач ОСОБА_17, ні відповідач ОСОБА_5 не представили суду жодного доказу того, що між ОСОБА_8 та іншими особами, в тому числі ОСОБА_7, укладались угоди про створення спільної власності, а саме про будівництво житлового будинку № 48 по вул. Шевченка у с. Сокільники.

Окрім цього, не надано жодних письмових доказів того, що з початку будівництва 1959 р. і до часу введення будинку в експлуатацію 1961 р. будівництво велося за спільні із забудовником ОСОБА_8 кошти ОСОБА_7

Також не представлено докази звернення будь-яких інших осіб, в тому числі ОСОБА_7, до виконкому місцевої ради народних депутатів про визнання таких осіб співзабудовниками та надання згоди на зміну договору про надання земельної ділянки ОСОБА_8

Крім цього, відповідно до ст.ст. 104, 105, 125 Кодексу законів про сімю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР в редакції 1926 року, який був чинним на час будівництва та прийняття в експлуатацію спірного будинковолодіння, в УРСР визнається лише громадянський шлюб. Тільки зареєстрований шлюб породжує права та обов'язки подружжя, передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Таким чином, сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього, якщо таке майно було придбане фактичним подружжям до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, що відповідає висновку Верховного Суду України в рішенні від 16.05.2007 року по справі 6-8462св06.

У п. 7 Постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ст. 273 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Пунктом 11 Постанови передбачено, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 за життя з ОСОБА_8 не вчинила дій щодо реєстрації шлюбу, тобто не скористалась своїм немайновим персоніфікованим правом, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 щодо встановлення факту перебування в шлюбі ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з червня 1944 року по день смерті ОСОБА_8, 24.09.1989 року є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Як вище встановлено судом, за життя ОСОБА_8 своїм майном на випадок смерті розпорядився склавши заповіт посвідчений 29.07.1989 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори, за реєстрований в реєстрі за № 2451. Згідно даного заповіту ОСОБА_8 все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, а також все те, що на день смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповів своїй невістці ОСОБА_13, яку зобовязав надати безоплатне та довічне проживання в одній із кімнат належного йому житловому будинку в с. Сокільники, по вул. Шевченка, 48 його дружині, ОСОБА_7.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 199/2007 заведеної після смерті ОСОБА_8 та записів у будинковій книзі, ОСОБА_13 постійно проживала в будинку під № 48 по вул. Шевченка, в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області з 25.10.1980 року по 01.04.2007 р.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 Цивільного кодексу РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами України справ про спадкування від 24.06.1983 р. (у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), вказано, що якщо у вказаний в ст.549 Цивільного кодексу Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не продовження пропущеного строку. Згідно з п.3.3. методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, повязаних із вжиттям заходів, щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтва про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених рішенням Міністерства юстиції України 29.01.2009 року, під фактом вступу у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані.

Враховуючи зазначене та встановлені судом обставини на підставі представлених суду доказів можна зробити висновок про те, що саме такі дії були вчинені ОСОБА_13, в тому числі виконано умови заповідача щодо надання безоплатне та довічне проживання в одній із кімнат житлового будинку ОСОБА_7.

Таким чином вбачається, що ОСОБА_13 фактично прийняла спадщину за ОСОБА_8, а саме на належний йому на праві особистої власності житловий будинок під № 48 по вул. Шевченка, в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, тобто набула у власність дане майно.

Судом встановлено, що 12.07.2013 року померла, мати позивачки ОСОБА_5 та баба позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7, яка до дня смерті була зареєстрвоана та проживала в житловому будинку під № 48 по вул. Шевченка, в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області.

За життя ОСОБА_7 своїм майном розпорядилася на власний розсуд склавши заповіт посвідчений 20.04.2012 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_18, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповіла позивачу ОСОБА_4

У відповідності до ст. 1241 ЦК України, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_5 незалежно від змісту заповіту має право на обовязкову частку у спадковому майні матері ОСОБА_7

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вище встановлено судом, ОСОБА_7 за життя майнових прав на спірний житловий будинок чи частку у ньому не набула та після прийняття спадщини ОСОБА_13 проживала у нього у відповідності до умов заповідача ОСОБА_8 у заповіті від 29.07.1989 року, а тому спірний будинок не увійшов до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_7

Таким чином, у позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відсутні майнові права на спірний житловий будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, а від так позовні вимоги позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_19 щодо визнання права влсності на спірний житловий будинок задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 1268 ч. 3 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до вимог ст. 1270 ч. 1 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Ст. 1272 ЦК України передбачає, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Судом встановлено, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_13 позивачка ОСОБА_6 проживала разом нею в житловому будинку під № 48 по вул. Шевченка, в с. Сокільники, Пустомитівського району Львівської області, що стверджується встановленими судом обставинами та наявними в матеріалах справи доказами, зокрема наявними в матеріалах спадкової справи заведеною після смерті ОСОБА_13, а саме : довідкою Сокільницької сільської ради від 18.06.2013 року. Факт проживання ОСОБА_6 у спірному будинку сторонами не оспорюється.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За вказаних вище обставин, беручи до уваги те, що спадкодавець ОСОБА_13 набула право власності на спадкове майно з підстав, що не заборонені законом, тобто правомірно, а також те, що позивач, як спадкоємець за законом вчинив дії, що обєктивно стверджують факт прийняття спадщини, а також те що ухвалення рішення в користь позивача ОСОБА_16 не порушує прав третіх осіб, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем ОСОБА_16 підставні та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10,60,209,212, 222, ЦПК України, ст. 3, 15, 16 328, 392, 1218, 1268-1270 ЦК України, ст. 524,534,529,548,549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 задоволити.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_13 протягом шести місяців з дня відкриття такої після смерті ОСОБА_8 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Встановити факт набуття ОСОБА_13 права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою вул. Шевченка,48 у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області.

Визнати за ОСОБА_6 право приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою вул. Шевченка,48 у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_13.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_6 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СуддяОСОБА_1