Справа №490/5973/13-ц 29.05.2017 29.05.2017 29.05.2017
Провадження №22-ц/784/225/17
Справа № 490/5973/13-ц
Провадження № 22-ц/784/225/17 Головуючий у 1 інстанції Чулуп О.С.
Категорія 5 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

29 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

- представника третьої особи Біржа нерухомості «Едвайс консульт» - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Біржа нерухомості «Едвайс Консульт», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Біржа нерухомості «Едвайс Консульт», ОСОБА_4, про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2015 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_4

Позивач зазначав, що 23 липня 1997 року за договором купівлі-продажу, зареєстрованим Біржею нерухомості «Едвайс Консульт», він з ОСОБА_4 придбали у ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказану квартиру.

24 березня 1999 року договір зареєстровано в КП Миколаївське міжміське БТІ.

З цього часу лише він одноособово використовував та утримував майно.

Позивач вказував, що на час укладення договору у липні 1997 року він не знав, що договір у відповідності до ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки продавцями був запевнений про належне оформлення договору на підставі Закону України «Про товарну біржу». Але, при подальшому оформленні документів недотримання належної форми угоди стало перепоною у розпорядженні майном.

Посилаючись на недійсність договору купівлі-продажу з підстав недодержання його нотаріальної форми, та те, що інший співвласник ОСОБА_4 відмовився переоформити правочин належним чином, позивач просив про задоволення позову.

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 позов, з підстав недодержання нотаріальної форми договору купівлі-продажу квартири, визнали.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4, посилався, як на відсутність підстав для визнання угоди недійсною, так і обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав та інтересів.

-2-

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір № 7115 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, що укладений 23 липня 1997 року на Біржі нерухомості «Едвайс Консульт».

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 серпня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням, представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Скаргу обґрунтував порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

В поясненнях на апеляційну скаргу представник Біржі нерухомості «Едвайс Консульт» ОСОБА_6 посилався на безпідставність позову ОСОБА_2 та дотримання вимог чинного цивільного законодавства при укладенні сторонами біржового договору купівлі-продажу квартири.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності вимог позивача про визнання біржового договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав недодержання його нотаріальної форми відповідно до ст. 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення договору.

Колегія суддів не з усіма висновками суду погоджується.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, роз'яснив, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, на спірні правовідносини щодо підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23 липня 1997 року, поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, чинного на час їх виникнення, що вірно застосовано судом.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

-3-

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

З аналізу змісту статей 47, 227 ЦК Української РСР можна зробити висновок про те, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними біржові угоди, окрім інших, купівлі-продажу, як житлового будинку, так і квартири. Тому посилання в апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_7 на те, що тільки договір купівлі-продажу житлового будинку, а не квартири, підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, не заслуговують на увагу та є помилковими.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачам ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 листопада 1995 року (а.с.161).

З документів біржової угоди, наданих суду апеляційної інстанції представником третьої особи ОСОБА_6 слідує, що за заявою від 17 липня 1997 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка діяла від себе та від ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийняті до членів Біржі нерухомості«Едвайс Консульт» (а.с293-302).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 01 липня 1997 року № 398 відповідачу ОСОБА_8 було дозволено оформити в нотаріальній конторі та міжміському БТІ договір купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири ОСОБА_4 та останньому - дозволено прописку в Центральному районі відділу внутрішніх справ АДРЕСА_4 після оформлення договору купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу від 23 липня 1997 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка діяла від себе та від ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, продали, а ОСОБА_2, ОСОБА_4 придбали в рівних частках вищезазначену квартиру. Договір зареєстровано Біржею нерухомості «Едвайс Консульт» за № 164, а 24 березня 1999 року - у КП Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 19252. Реєстрація договору в КП Миколаївському міжміському БТІ відповідала діючому на той час законодавству (а.с.15).

Отже, як встановлено оспорювана угода нотаріально не посвідчена, тобто обовязковість нотаріальної форми угоди не дотримана.

За такого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недійсність оспорюваного договору на підставі ст.ст. 47, 227 ЦК Української РСР. При цьому, вказану угоду не можна визнати дійсною, з підстав виконання сторонами угоди, без предявлення відповідних вимог. Вимог про визнання угоди дійсною у даній справі не заявлено.

Разом з тим, на думку колегії суддів, поза увагою суду залишилися вимоги закону щодо обовязковості застосування позовної давності.

Як встановлено, оспорюваний договір був укладений 23 липня 1997 року, тобто до набрання чинності ЦК України.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на предявлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Таким чином, правила про позовну давність застосовуються за положеннями ЦК Української РСР. Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності - статтями 71, 76, 80 ЦК Української РСР (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування

-4

судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позивач з даним позовом звернувся тільки у червні 2013 року, майже через 16 років з дня укладення договору.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

При цьому норма зазначеної статті містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення права, покладається на позивача.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 посилався на те, що на час укладення угоди у липні 1997 року він не знав, що договір у відповідності до ст. 47 ЦК Української РСР підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки продавцями був запевненим про належне оформлення правочину на підставі Закону України «Про товарну біржу».

Проте, вказані обставини не свідчать про те, що позивач не міг дізнатися про обовязковість нотаріальної форми угоди на час укладення оспорюваного договору, а тому міг та повинен був дізнатися про такі вимоги Закону.

Більш того, як встановлено з документів при укладені біржової угоди, наданих представником третьої особи ОСОБА_6, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 01 липня 1997 року № 398 продавцю ОСОБА_8 було дозволено оформити саме в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу ? частини спірної квартири.

Таким чином, перебіг строку позовної давності про визнання угоди недійсною з підстав зазначених позивачем в позові, починається з часу, коли сторони уклали оспорювану угоду, а саме з 24 липня 1997 року та протягом наступних трьох років (24 липня 2000 року). З позовом до суду ОСОБА_2 звернувся в червні 2013 року тобто після закінчення строку позовної давності.

Інших доказів, які б спростовували вказані обставини, матеріали справи не містять.

При цьому доводи позивача ОСОБА_2 про те, що відповідач ОСОБА_4 з часу укладення оспорюваної угоди не брав участі в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг не можуть бути враховані, оскільки вони стосуються не предмету спору, а обставин, які не підлягають доведенню у даній справі.

Вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири з інших підстав, позивач не предявляв.

Згідно ст. 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Отже, позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не підлягає задоволенню, у зв'язку із закінченням строку позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири з підстав передбачених ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР, то у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України таке рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційною інстанцією нового рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 задовольнити частково.

-5-

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Біржа нерухомості «Едвайс Консульт», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, що укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, зареєстрований на Біржі нерухомості «Едвайс Консульт» за №164.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_12