Справа № 128/3590/16-ц Провадження № 22-ц/772/1476/2017Головуючий в суді першої інстанції Бондаренко О. І.
Категорія 44Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Матківської М.В., Берегового О.Ю.,

при секретарі - Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державної міграційної служби України у Вінницькій області Орган реєстрації Лука - Мелешківської сільської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з місця реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державної міграційної служби України у Вінницькій області Орган реєстрації Лука - Мелешківської сільської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з місця реєстрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку зареєстровані донька онук позивача, його донька та колишній зять - відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_2 вказує на те, що відповідач у справі вчиняє дебоші та сварки, що негативно впливає на всіх члені родини позивача, внаслідок чого інші мешканці будинку були змушені проживати в іншому місці, оскільки відповідач ОСОБА_3 чинить їм перешкоди у користуванні будинком. ОСОБА_3 не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, добровільно переїхати до іншого житла відмовляється. Враховуючи наведене, просив зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні та розпорядження власністю позивача шляхом виселення з будинку, зобов'язати Орган реєстрації Лука-Мелешківської сільської ради Державної міграційної служби України зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та вимог процесуального права, а тому просив його скасувати, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення сторін, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12.12.2014 року (а.с.5) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.6).

У вказаному будинку, згідно домової книги для реєстрації громадян, які проживають в будинку, зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4 (донька позивача) та ОСОБА_5 (онук позивача) (а.с.8-9).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09.03.2016 року шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.7).

07.09.2016 року та 20.09.2016 року позивач в письмовому вигляді повідомляв відповідача про звільнення житлового приміщення АДРЕСА_1, в зв'язку із наміром відчужити вказаний об'єкт нерухомості (а.с.10 - 12).

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З домової книги вбачається, що відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 23.12.2014 року, тобто до розірвання шлюбу з донькою позивача, у якості члена сім'ї, а саме зятя позивача ОСОБА_2

Згідно з ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1, 4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Згідно з ст.157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що хоча відповідач ОСОБА_3 й втратив родинні стосунки з власником житлового будинку ОСОБА_2, проте він не втратив права користування займаним приміщенням та тому може бути виселений лише на підставі ст.9, 157 ЖК Української РСР у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК Української РСР, чи в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, при цьому маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

З наведеного вбачається, що ч.1 ст.116 ЖК Української РСР передбачає можливість виселення без надання іншого жилого приміщення, у разі: систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичному порушенні правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Окрім того, до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження.

В матеріалах справи наявні довідка від СПД архітектора ОСОБА_6 відповідно до якої ОСОБА_3 замовив роботи по технічному обстеженню, обміру та проектуванню реконструкції і завершення будівництва індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.33).

Як вбачається з договору №01/30/01 від 30.01.2015 року, укладеного між ФОП ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_3, замовник доручає, а виконавець бере на себе обов'язки по виконанню робіт з надання консультаційних послуг з оцінки будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить позивачу ОСОБА_2, з метою визначення його ринкової вартості для укладення цивільно-правових угод, оподаткування, представлення інтересів сторін у суді, за що відповідачем було сплачено 3600 гривень. Так, на замовлення відповідача, виконавцем договору було надано звіт про незалежну оцінку 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, без урахування вартості земельної ділянки, загальною площею 250,4 кв.м., який знаходиться з адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частки умовно вільної земельної ділянки (присутня забудова) загальною площею 0,1209 га - цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, що належать позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.57).

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідач ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовують його не за призначенням або порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази попередження ОСОБА_3 про порушення правил встановлених ч.1 ст.116 ЖК Української РСР та що вказані методи впливу (попередження) виявились безрезультатними.

Відповідно до ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Матківська М.В.

_______ Береговий О.Ю.