Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Котик Наталії Володимирівни про визначення частки майна, належного померлому на праві спільної сумісної власності, визнання постанови незаконною,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про визначення частки майна, яке належало померлому ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності, а саме: на автомобіль «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_1, і на земельну ділянку загальною площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, з яким позивач знаходилась у шлюбі. Спадкоємцями ОСОБА_7 є позивач та діти спадкодавця: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, зокрема на автомобіль та земельну ділянку, право власності на які було набуто у період шлюбу позивача та спадкодавця.

Позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також видачу їй свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, однак приватний нотаріус необґрунтовано відмовила їй у видачі свідоцтва.

Посилаючись на те, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії є незаконною, у судовому порядку може бути визначена частка померлого у спільній власності, ОСОБА_8 просила задовольнити позов.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 квітня 2016 року позов задоволено.

Визначено, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на автомобіль «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_1, становила 1/2.

Визначено, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,08 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2.

Визнано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 липня 2014 року, винесену приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Котик Н.В., незаконною.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року зазначене судове рішення в частині визначення частки майна спадкодавця у праві власності на 1/2 частини автомобіля та на 1/2 частини земельної ділянки скасовано, ухвалено нове рішення, яким в позові в цій частині відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визначення частки майна спадкодавця у праві власності на 1/2 частини автомобіля та на 1/2 частини земельної ділянки та відмовляючи в позові в цій частині, зазначав, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності (ч. ч. 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат»).

Рішення суду в частині визнання незаконною постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у встановленому законом порядку приватний нотаріус не оскаржив та не уповноважував ОСОБА_4 на оскарження рішення суду у цій частині.

Обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання частки померлого в праві власності на автомобіль і земельну ділянку, зважаючи на те, що за правовстановлюючими документами саме спадкодавець був власником автомобіля і земельної ділянки у цілому, у даному випадку в розумінні ст. 16 ЦК України не є тим належним захистом особистих майнових прав позивача на спадщину.

Позивач не позбавлена права у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом свого особистого майнового права на частку у спільному майні, з припиненням права власності спадкодавця.

Однак погодитись з таким висновком судів не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина, зокрема, на жилий будинок з надвірним будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та на автомобіль.

Спадкоємцями ОСОБА_7 є його дружина - позивач ОСОБА_3, та діти: син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_9

До спадкового майна також включена земельна ділянка з надвірними будівлями та спорудами, на якій розташований жилий будинок.

Із матеріалів справи вбачається, що будинок належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 07 травня 1982 року, тобто став власністю спадкодавця до реєстрацію шлюбу із позивачем.

У 1999 році на підставі рішення виконкому Олександрівської сільської ради від 11 травня 1999 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 передана у приватну власність спадкодавцю з видачею державного акта на право приватної власності на землю, а рішенням Іллічівської міської ради Одеської області від 11 червня 2010 року затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі.

11 березня 2011 року на ім'я спадкодавця видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

15 жовтня 2008 року - у період шлюбу спадкодавця і позивача, придбано автомобіль за 92 805 грн.

10 липня 2014 року приватний нотаріус прийняв постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії - видачі позивачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на автомобіль і земельну ділянку.

Згідно з роз'яснень викладених в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», слід виходити з наступного.

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦКвбачається, що під терміном «визначення часток»законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27 - 31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Суди також не звернули увагу на те, що рішення виконкому Олександрівської сільської ради від 11 травня 1999 року земельна ділянка була передана у приватну власність саме померлому ОСОБА_7, що відповідало вимогам ст. 17 ЗК України (в редакції 1990 року) та ст. 118 ЗК України (в редакції 2001 року).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» № 2913-VI, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (в редакції 2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини другої статті, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (в редакції 1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Суди розглядаючи спір по суті не звернули увагу на те, що відповідно до п. 4.14 розділу 2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Пунктом 4.15 зазначеного положення (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до п. 1.1 розділу 2 глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення частки майна, належного померлому на праві спільної сумісної власності та визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною, по суті позивач звертається з вимогами, які виключають одне одного, тому що в даному випадку мова йде про одне і теж майно.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, пояснень позивача в достатньому обсязі не перевірив, не уточнив позовних вимог, які є взаємовиключні, не визначився із характером спірних правовідносин та норму матеріального права застосували невірно.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 рокута рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийТ.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова