АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно та за об'єднаним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Києво- Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Іванівна про визнання недійсним заповіту та довіреності, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 у відшкодування судових витрат 3654,00 грн.

В задоволенні об'єднаного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області ФедоренкоОлена Іванівна про визнання недійсним заповіту та довіреності відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року, у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та капітальний гараж НОМЕР_1 в СП «Партнер» за адресою АДРЕСА_2.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року виправлено описку в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року, шляхом зазначення в резолютивній частині рішення, що особою, за якою визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, є ОСОБА_6.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та про задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Суд не перевірив належним чином доводи ОСОБА_3 про те, що спадкодавець ОСОБА_8 хворіла на тяжку хворобу, а тому не виключається можливість того, що в момент написання оскаржуваного заповіту та надання довіреності на ім'я ОСОБА_6 вона перебувала під дією сильних знеболювальних, які могли містити наркотичні складові, та не усвідомлювала значення своїх дій і їх наслідків. Зазначила, що для зясування даних обставин ОСОБА_3 заявляв клопотання про витребування та дослідження медичної документації померлої, проте суд першої інстанції дане клопотання безпідставно відхилив. Не було перевірено належним чином питання щодо дійсного місця проживання ОСОБА_8 перед смертю, незважаючи на те, що дана обставина має важливе значення для правильного вирішення спору по суті. Вважає, що для повного зясування обставин справи суд повинен був допитати в якості свідків нотаріуса, що посвідчував оскаржуваний заповіт та довіреність, та саму позивачку ОСОБА_6, проте відповідних процесуальних дій не вчинив. Посилалась на те, що суд безпідставно допустив до участі у справі в якості представника ОСОБА_6 адвоката Басараб Наталію Володимирівну, так як в договорі між ними не було визначено, які правові послуги будуть надаватися адвокатом та в якій справі, а тому остання не може вважатися повноважним представником. Зазначила, що суд не забезпечив проведення у справі судової почеркознавчої експертизи відносно справжності підписів ОСОБА_8 на оспорюваних документах та не витребував від нотаріуса необхідні для її проведення матеріали, що призвело до неповноти судового розгляду.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_10 не з"явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, ОСОБА_3 причину своєї неявки в судове засідання не повідомив, його представник подала клопотання про відкладення розгляд у справи у зв"язку з її зайнятістю в цей же день в судовому засіданні в Голосіївському районному суді м.Києва. З наданої до клопотання роздруківки з сайту Голосіївського районного суду м.Києва вбачається, що 12.10.2017 року о 15-оо годині в цьому суді буде розглядатись справа за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про поділ майна подружжя. Доказів того, що ОСОБА_10 є представником сторони у даній справі суду не надано. Крім того, розгляд даної справи у Голосіївському районному суді призначено на 12.10.2017 року на 15-00 годину, а апеляційний суд призначив розгляд справи 12.10.2017 року о 10 годині 10 хвилин. Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що причини неявки представника відповідача до суду не є поважними, а тому її клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає та вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача та його представника.

Представник позивача ОСОБА_6 Басараб Наталія Володимирівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Представник третьої особи Головного управління юстиції у м. Києві та приватний нотаріус Києво - Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко ОленаІванівна в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю ОСОБА_3 та тіткою ОСОБА_6.

18 липня 2012 року за місцем проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, приватним нотаріусом Києво - Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко Оленою Іванівною було посвідчено складений ОСОБА_8 заповіт, згідно якого все її майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на момент смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповіла ОСОБА_6. Нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі за № 940.

Також приватним нотаріусом Києво - Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко Оленою Іванівною було посвідчено довіреність, за якою ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_6 керувати та розпоряджатися належною їй на праві власності квартирою за адресою АДРЕСА_1. Нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі за № 941.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира за адресою АДРЕСА_1.

21 вересня 2012 року ОСОБА_6 звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_8.

16 січня 2013 року до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_8 звернувся її син ОСОБА_3.

06 листопада 2012 року ОСОБА_6 звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 06 листопада 2012 року ОСОБА_6 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, в зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на квартиру.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно, ОСОБА_6 посилалася на те, що відповідач забрав всі правовстановлюючі документи на квартиру та на її вимогу ці документи не надає, що унеможливлює для позивача отримання від нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, яку вона отримала за заповітом померлої, а тому наявні правові підстави для визнання за нею права на успадковане майно в порядку спадкування за заповітом за рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги та, визнаючи за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що вона має право на спадщину, проте позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає, що цей висновок в повній мірі відповідає вимогам закону та наявним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (стаття 1268 ЦК України)

За правилом ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. (ст. 1297 ЦК України)

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Стаття 392 ЦК України закріпила, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання його прав як власника, зокрема, в разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Наявними в матеріалах справи та дослідженими судом доказами, а саме: заповітом ОСОБА_8 від 18 липня 2012 року, витягом № 31093813 про реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09 червня 2005 року на ім'я ОСОБА_8, за яким вона отримала у спадщину квартиру АДРЕСА_1; заявою ОСОБА_6 про прийняття спадщини достовірно підтверджується, що спадкодавець ОСОБА_8 заповіла, а спадкоємець ОСОБА_6 прийняла спадщину, до якої входить квартира АДРЕСА_1.

Оскільки позивач ОСОБА_6 у визначеному законом порядку прийняла спадщину після тітки ОСОБА_8, проте при зверненні до нотаріальних органів за отриманням свідоцтва про право на спадщину їй було правомірно відмовлено в його видачі у зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на нерухоме майно, які вона не має змоги отримати через їх неправомірне привласнення відповідачем ОСОБА_3, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що права позивача як власника спадкового майна підлягають судовому захисту, а тому позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Разом з тим, дійшовши вірного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_6 права власності на спадкове майно та правильно задовольнивши первісний позов, суд першої інстанції не врахував закріплений в ст.11 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, що призвело до неправильного вирішення об'єднаного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту та довіреності.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Києво - Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Іванівна про визнання недійсним заповіту та довіреності, ОСОБА_3 посилався на те, що підписи та рукописний текст, виконані його матір'ю ОСОБА_8 на заповіті та довіреності відрізняються один від одного та від інших зразків її рукописного тексту, в зв'язку з чим він має сумніви в тому, що вона насправді підписувала такі документи, що є підставою для визнання їх недійсним в судовому порядку.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на положення ст.ст. 225, 1236 ЦК України, які встановлюють правові наслідки вчинення правочину особою у стані, коли вона не усвідомлювала своїх дій і не керувала ними, а її воля на вчинення такого правочину була відсутня, а тому, оскільки ОСОБА_3 не доведено існування визначених цими статтями підстав вважати вчинений правочин недійсним, в задоволенні його позову необхідно відмовити.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 звернулася до суду з вимогами про визнання заповіту і довіреності, виданих від імені ОСОБА_8, недійсними, з тих підстав, що підписи та рукописний текст на них виконані не нею, а іншою особою.

Будь-яких заяв про зміну підстав позову чи зазначення додаткових обґрунтувань ОСОБА_3 до суду не подавалося, а тому суд першої інстанції безпідставно послався при вирішенні спору на положення ст. ст. 225, 1236 ЦК України, так як позивач при зверненні до суду не зазначав про те, що на момент вчинення заповіту ОСОБА_8 не усвідомлювала значення свої дій і не могла керувати ними.

Таким чином, в ході розгляду справи суд не врахував принципу диспозитивності цивільного судочинства, не звернув уваги на те, що цивільні справи розглядаються в межах заявлених позовних вимог, в зв'язку з чим вийшов за межі позовних вимог та надавав оцінку обставинам справи виходячи з обґрунтувань, на які позивач не посилався при зверненні до суду.

Так, згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У відповідності до ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

В розумінні ст. 202 ЦК України як заповіт, так і довіреність є односторонніми правочинами.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Стаття 245 ЦК України встановлює, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Глава 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачає, що правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Аналогічну норму містить ст. 44 Закону України «Про нотаріат».

За змістом вищевикладених положень законодавства, заповіт і довіреність, яка передбачає право розпорядження нерухомим майном, повинні складатися в письмовій формі та бути нотаріально посвідченими. Нотаріальне посвідчення таких документів передбачає їх особисте підписання спадкодавцем/довірителем в момент нотаріального посвідченням, у відповідності до передбаченої Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України процедури.

Статтею 52 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус

зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Як вбачається з наявного у справі витягу з реєстру про вчинення нотаріальних дій приватним нотаріусом Києво - Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко Оленою Іванівною, за № 940 від 18 липня 2012 року останньою зареєстровано посвідчення заповіту ОСОБА_8, за № 941 від 18 липня 2012 року зареєстровано посвідчення довіреності від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_6.

Таким чином, вбачається, що вчинення нотаріальної дії по оформленню заповіту та довіреності від імені ОСОБА_8 відбувалося у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, та Закону України «Про нотаріат», що передбачає проставлення спадкодавцем/довірителем свого особистого підпису на заповіті і довіреності в присутності нотаріуса.

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження чи спростування доводів ОСОБА_3 про те, що підписи на заповіті і довіреності не належать його матері ОСОБА_8, судом було тричі призначено судову почеркознавчу експертизу за клопотанням ОСОБА_3

На виконання вимог експерта представником ОСОБА_6 було подано пакет документів, необхідних для забезпечення проведення експертизи, зокрема, і оригінал довіреності ОСОБА_8 від 16 червня 2012 року. Стосовно надання оригіналу заповіту від 18 липня 2012 року зазначено, що його оригінал зберігається у спадковій справі за померлою ОСОБА_8 та може бути наданий нотаріусом на вимогу експерта в день проведення дослідження. Представником ОСОБА_3 також надано ряд документів, що містять підписи ОСОБА_8.

Проте, експертиза тричі не була проведена, у зв'язку з ненаданням в розпорядження експертів оригіналу заповіту від 18 липня 2012 року, виконаного від імені ОСОБА_8.

Стаття 143 ЦПК України закріпила, що за заявою осіб, які беруть участь у справі, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу.

Стаття 8 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що наявні в нотаріуса документи надаються нотаріусом протягом десяти робочих днів на обґрунтовану

письмову вимогу суду, з обов'язковим зазначенням номера справи та прикладенням гербової печатки відповідного органу.ОСОБА_3, яким тричі заявлялося клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, про причини неможливості її проведення був достовірно обізнаний, оскільки в першому висновку про неможливість надання висновку експертами прямо зазначено, що проведення експертизи є неможливим без отримання оригіналу досліджуваного заповіту.

Незважаючи на це, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, ОСОБА_3 клопотання про витребування від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори оригіналу заповіту ОСОБА_8 від 18 липня 2012 року, що перебуває в матеріалах спадкової справи, не заявляв, хоча експертиза у справі була призначена саме з метою доведення тих обставин, якими він обґрунтовує вимоги свого позову.

При цьому зазначення представником ОСОБА_3 в третьому клопотанні про призначення експертизи про зобов'язання експерта самостійно витребувати оригінал досліджуваного заповіту не ґрунтується на положеннях закону, так як за змістом Закону України «Про нотаріат» нотаріус не уповноважений надавати наявні у нього документи на вимоги експерта, а може вчинити таку дію лише на вимогу суду, прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, державного виконавця, приватного виконавця.

Враховуючи все вищевикладене, оскільки за змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з того, що ОСОБА_3 за допомогою належних та допустимих доказів не довів існування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а саме факт неналежності вчинених на заповіті від 18 липня 2012 року та довіреності від 16 червня 2012 року підписів від імені ОСОБА_8 саме цій особі, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені ним вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що для повноти судового розгляду необхідно витребувати та дослідити медичну документацію померлої ОСОБА_8, оскільки остання в момент вчинення оспорюваних документів могла не усвідомлювати значення своїх дій і не керувати ними, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, за змістом ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що його матір ОСОБА_8 не підписувала і не видавала заповіт від 18 липня 2012 року та довіреність від 16 червня 2012 року, а тому їх варто вважати недійсними. Доводів щодо того, що померла в момент підписання вказаних документів не усвідомлювала значення своїх дій і не керувала ними позовна заява не містить.

За таких обставин, оскільки за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, питання щодо витребування і дослідження медичної документації ОСОБА_8 не стосується предмета доказування у справі, а тому суд першої інстанції вірно відхилив дане клопотання.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не з'ясував причин, в зв'язку з якими ОСОБА_8 перед смертю проживала в селі Софіївська Борщагівка разом з ОСОБА_6, а не в своїй квартирі за адресою АДРЕСА_1, колегія суддів відхиляє, оскільки апелянтом не обґрунтовано, яке правове значення вказана обставина має для вирішення спору та яким чином місце проживання померлої впливає на дійсність чи недійсність оспорюваних заповіту і довіреності.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно допустив до участі у справі в якості представника ОСОБА_6 адвоката Басараб Наталію Володимирівну, так як укладений з нею договір про надання правових послуг за змістом не відповідає вимогам закону, колегія суддів також відхиляє, оскільки Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і ЦПК України не встановлено спеціальних вимог до змісту такого договору.

Так, в ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

ЦПК України взагалі не встановлює окремих вимог до змісту договору як документу, що підтверджує повноваження адвоката як представника сторони.

З огляду на таке, є необґрунтованими і не приймаються до уваги твердження ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не повинен був допускати Басараб Наталію Володимирівну до участі у справі, так як в укладеному між нею і позивачкою договорі не визначено, які правові послуги вона може надавати та у справі з яким предметом позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права приймати до уваги висновок посмертної комісійної судово - психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_8, колегія суддів відхиляє, оскільки такий висновок в матеріалах справи відсутній, суд першої інстанції при ухваленні рішення у справі на нього не посилався, а тому, дані твердження апеляційної скарги не стосуються обставин цієї цивільної справи.

Враховуючи все вищевикладене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 є частково обґрунтованими, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню в цій частині із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Києво - Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Іванівна про визнання недійсним заповіту та довіреності в зв'язку з не доведенням факту їх підписання не померлою ОСОБА_8, а іншою особою.

В решті рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.202, 203, 207, 215, 244,245, 392,1216,1217,1218, 1223, 1233, 1248, 1269, 1296 ЦК України, ст.ст. 11, 213, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Києво - Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Іванівна про визнання недійсним заповіту та довіреності - відмовити.

В решті рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: