У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Євтушенко О.І.,Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_11 та ОСОБА_12, треті особи: Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_10, яка діє в свої інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_11 та ОСОБА_12, треті особи: Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - Шевченківський РВ ДМС України у Львівській області), Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації. В обгрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 26 листопада 2010 року було укладено договір найму житлового приміщення із ОСОБА_10, за умовами якого остання разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_11 та ОСОБА_12 отримала право тимчасово, протягом шести місяців проживати та користуватися належною їм квартирою. Ще до укладення даного договору відповідач попросила надати їй згоду зареєструватися тимчасово разом із неповнолітніми дітьми за цією адресою в якості наймачів терміном на шість місяців з метою врегулювати питання реєстрації її разом із дітьми за адресою: АДРЕСА_3, де вона на даний час проживає. За їх згоди 26 листопада 2010 року відповідачів було зареєстровано у квартирі терміном на шість місяців. За умовами договору найму житлового приміщення від 26 листопада 2010 року термін його дії встановлено шість місяців. В подальшому такий не продовжувався, а тому припинив свою дію 26 травня 2011 року. У спірній квартирі відповідач та її неповнолітні діти не проживали жодного дня, були лише зареєстровані. З огляду на вищевикладене, відповідач разом із неповнолітніми дітьми втратила будь-яке право на користування спірним житловим приміщенням зі спливом шести місяців з часу укладення договору найму, а саме 26 травня 2011 року. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Позивачі просять визнати ОСОБА_10, такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 разом із неповнолітніми членами сім'ї - ОСОБА_12 та ОСОБА_11, із зняттям таких з реєстрації Шевченківським РВ ГУ ДМС України у Львівській області за цією адресою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львовавід 27 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено. Визнано ОСОБА_10 разом із малолітніми ОСОБА_12, ОСОБА_11 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 Знято ОСОБА_10 разом із малолітніми ОСОБА_12, ОСОБА_11 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 просять рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема, того, що відповідач ОСОБА_10 та її малолітні діти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 12 серпня 2010 року (а.с. 12).

Зі змісту довідки Львівського комунального підприємства «Варшавське-407» (далі - ЛКП «Варавське № 407») від 10 серпня 2016 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11 у спірній квартирі зареєстровані з 26 листопада 2010 року до 26 травня 2011 року, як наймачі. При реєстрації між власниками (співвласниками) та наймачами було складено договір найму в 4-х екземплярах. Станом на 10 серпня 2016 року за терміном давності (більше 3-х років) всі договори найму знищено. (а.с. 102).

У довідці ЛКП «Варшавське № 407» від 12 лютого 2016 року № 659 вбачається, що ОСОБА_11 був зареєстрований у спірній квартирі з 17 листопада 2006 року до 11 червня 2010 року, ОСОБА_12 зареєстрований у даній квартирі з 11 грудня 2009 року до 11 червня 2010 року (а.с. 43).

Згідно актів ЛКП «Варшавське» від 18 червня 2015 року № 91 (а.с. 8), від 01 вересня 2015 року № 135 (а.с. 9), від 09 листопада 2015 року № 192 (а.с. 10), ОСОБА_10 та її діти - ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зареєстровані за адресою спірної квартири, проте фактично там не проживають.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 391 цього Кодексу передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК УРСР).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення вимог ст.ст. 303, 315 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, здійснюючи посилання на положення ст. 150 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України зауважив, що судом першої інстанції не з'ясовано чи є відповідач членом сім'ї власника спірної квартири та яка правова норма підлягає до застосування до спірних правовідносин, чим порушив вимоги ст. 303 ЦПК України, не перевіривши належним чином вказаних обставин, не врахувавши при цьому, що відповідач не є членом сім'ї позивачів та позовні вимоги заявлені у зв'язку із закінченням дії договору найму.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, що позивачі, як власники житла мають право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись, не з'ясував чи підлягають захисту порушені права позивачів у обраний ними спосіб.

Слід зауважити, що малолітні діти відповідача ОСОБА_10, зокрема, ОСОБА_11 був прописаний у спірній квартирі з 17 листопада 2006 року до 11 червня 2010 року, а ОСОБА_12 - з 11 грудня 2009 року до 11 червня 2010 року, проте не з'ясованими залишилось чи проживала у спірній квартирі відповідач ОСОБА_10, на якій правовій підставі, та коли саме вона була знята з реєстрації.

Таким чином рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки позовні вимоги щодо зняття відповідачів з реєстрації за адресою спірної квартири є похідними від позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщеннямрішення апеляційного суду у цій частині також підлягає скасуванню.

За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко