Провадження №2/760/1238/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 лютого 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді - Усатової І.А.,
при секретарі - Літвінчук А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Київської місцевої прокуратури №9 в інтересах Київської міської ради, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна, -
Виконувач обов'язків прокурора Солом'янського району м. Києва в інтересах Київської міської ради, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» Солом'янського району м. Києва, ОСОБА_2, про визнання права власності та витребування майна.
Вимоги прокурор обґрунтовує тим, що спірна квартира вибула з власності територіальної громади в особі Київської міської ради поза її волею та має бути витребувана на користь територіальної громади міста на підставі п. 3 ст. 388 ЦПК України.
Пояснено, що згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2013 №1143 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир за рішеннями судів» до сфери управління Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації передано АДРЕСА_1 для вжиття заходів щодо реєстрації права власності територіальної громади м. Києва на вище вказану квартиру та забезпечення спільно з Департаментом будівництва і житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заселення квартири у встановленому порядку.
Зазначено, що під час виконання відповідного розпорядження було встановлено, що всупереч чинного законодавства та не маючи на те законних підстав, після набрання судовим рішенням законної сили та прийняття Київською міською радою розпорядження про зарахування спірної квартири до комунальної власності територіальної громади міста Києва, ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_2, уклав 19.08.2013 договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_1. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказаний договір зареєстровано 19.08.2013, номер запису про право власності 2168943.
Пояснено, що результатом укладення вказаного договору купівлі-продажу є перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 до ОСОБА_1, що позбавляє Київську міську раду як власника майна володіти, розпоряджатись та користуватись належним їй майном, а тому, на думку позивача, в даному випадку повернення власникові спірного майна можливо лише шляхом пред'явлення віндикаційного позову.
Так, у позові також міститься посилання на те, що утримання відповідачем майна, яке визнано судом відумерлою спадщиною та передане територіальній громаді м. Києва є неправомірним та суперечить чинному законодавству, спірне майно вибуло з володіння територіальної громади в особі Київської міської ради не з її волі іншим шляхом.
Зазначено, що ОСОБА_2 не будучи власником майна та знаючи про це, розпорядилась ним на власний розсуд та здійснила відчуження, що є порушенням чинного законодавства. Не є перешкодою для витребування майна власником і та обставина, що під час перепродажу спірного майна набувачі здійснювали реєстрацію права власності.
Крім того, позивач посилався на те, що за результатами, проведеної прокуратурою району, перевірки встановлено, що Київська міська рада та Солом'янська районна в м. Києві державна адміністрація неналежно здійснюють покладені на них повноваження щодо контролю за управлінням, розпорядженням та збереженням майна територіальної громади міста Києва.
Позивач посилається на те, що фактично відчуження квартири, яке було здійснено на користь ОСОБА_1 є неправомірними діями щодо майна померлої, оскільки ОСОБА_2 не є власником спадкового майна тому не має права розпоряджатись ним.
Виходячи з наведеного вище, позивач звернувся із вказаною позовною заявою до суду та просив суд її задовольнити.
В ході розгляду справи було залучено Київську місцеву прокуратуру №9, оскільки відповідно до положень ст. 12, пункту 1 Перехідних положень та п. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 з 15.12.2015 припинилось функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та утворились у системі органів прокуратури України місцеві прокуратури, у зв'язку з чим було ліквідовано Прокуратуру Солом'янського району м. Києва та утворено Київську місцеву прокуратуру № 9 міста Києва.
Від представника відповідача 06.04.2016 на адресу суду надійшло заперечення на позов, яке обґрунтоване наступним. Так, представник відповідача посилається на те, що власником спірної квартири відповідно до договорів дарування у період з 17.09.2008 до 19.08.2013 була ОСОБА_2 Договір дарування є чинним і в судовому порядку недійсним не визнавався. Станом на день укладання договору купівлі продажу від 19.08.2013 усі раніше накладені обтяження на дану квартиру було знято. Посилається на те, що усі доводи прокурора, що ОСОБА_2 під час видання КМДА Розпорядження від 10.07.2013та укладання договору купівлі продажу квартири 19.08.2013 не була власником квартири не грунтуються на законі і, є лише припущеннями. Вказав, що спірна квартира з 19.08.2013 зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_1, яка є добросовісним набувачем права власності на цей об'єкт нерухомого майна. Сам факт звернення прокурором з позовною вимогу про визнання права власності територіальної громади, в особі Київської міської ради, що є доказом відсутності такого права в особи, в інтересах якої подано позов, в відтак і підстав для захисту у спосіб, встановлений ст.3 ЦПК та ст.15,16 ЦК України.
В судовому засіданні 21.02.2017 представник прокуратури, представники Київської міської ради, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації та третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судові засідання 06.07.2016 та 21.02.2017 не з'явилась, повноважного представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, незважаючи на те, що була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України.
Треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, незважаючи на те, що повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином.
Виходячи з цього та вимог ст.77 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.
Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечували представники позивачів.
Суд, заслухавши сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
В даному випадку порушення інтересів держави прокурором обгрунтовано тим, що житлове приміщення вибуло з комунальної власності міста незаконно, без волі власника, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись ним, чим завдається шкода державі.
Крім того, Київською міською радою не вжито належних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, вказане свідчить про бездіяльність, а тому наявні підстави пред'явлення позову в інтересах держави прокуратурою.
Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21.02.2013 у справі № 22-ц/796/506/13 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 08 серпня 2008 року, а також, визнано відумерлою спадщину у вигляді зазначеної квартири.
06 березня 2013 року Апеляційним судом міста Києва ухвалено додаткове рішення у справі № 22-ц/796/506/13, яким квартиру АДРЕСА_1, яка визнана відумерлою спадщиною, передано територіальній громаді міста Києва.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року вказані рішення залишено без змін.
Таким чином, територіальна громада м. Києва є власником спірної квартири на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013 та додаткового рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2013.
Відповідно до ст. 319 ЦПК України, рішення апеляційного суду набирають законної сили з моменту проголошення.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Частиною 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Як встановлено в судовому засіданні, в ході проведення процедури державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва на вказане нерухоме майно останнім встановлено, що 19.08.2013 між ОСОБА_2, від імені якої діяв ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_3 (покупець), укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.
Укладення та реєстрація вказаного договору порушує право власності та унеможливлює здійснення правомочностей дійсного власника.
Стаття 321 ЦК України встановлює принцип непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, у відповідності до вимог ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.
Відповідно до узагальнення Верховного суду України від 24.11.2008 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.
Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Судом встановлено, що ОСОБА_2, не будучи власником майна та знаючи про це (вона та її представники були присутні при розгляді цивільної справи про визнання договорів недійсними та визнання спадщини відумерлою, а також вона подавала касаційну скаргу на відповідне рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013) розпорядилась ним на власний розсуд та здійснила відчуження, що свідчить про вибуття майна поза волею Київської міської ради.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна НОМЕР_4 від 21.02.2017, даний договір купівлі - продажу від 19.08.2013 було зареєстровано у встановленому законом порядку.
Статтею 346 ЦК України не передбачено припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання квартири відумерлою спадщиною є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах.

Відповідно до ст. 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону.

Встановлено, що Київська міська рада та Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація не можуть здійснити процедуру державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Київської міської ради на квартиру АДРЕСА_1 на підставі судового рішення, прийнятого до реєстрації відповідного договору купівлі-продажу.

Таким чином, сторонами договору купівлі-продажу №8130 від 19.08.2013 право власності територіальної громади на спірну квартиру не визнається, а тому є підстави про визнання права власності на спірне майно.

Статтею 391 ЦК України передбачено що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статей 392 та 388 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Власник має право витребувати своє майно у тому числі від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна НОМЕР_3 від 10.07.2015 (а.с. 31-35), на спірну квартиру неодноразово накладалося обтяження як до моменту укладення договору купівлі-продажу від 19.08.2013, так і після укладення.

Зокрема, постановами слідчого Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві Лагодзінського М.І. від 06.11.2008 - накладено арешт на квартиру та постанови від 30.06.2009 - накладено заборону вчиняти дій по квартирі.

Крім того, обтяження накладалось ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 23.04.2009 та ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 21.11.2011.

При цьому, обтяження на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було знято 15.08.2013, а договір купівлі-продажу оформлений 19.08.2015, що ставить під сумнів добросовісність набувача спірної квартири - ОСОБА_1

Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Суд враховує, що добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушеннями є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, при поданні позову позивачем доведено факти, які мають істотне значення, а саме:

право власності позивача на майно, а отже, і його право на витребування цього майна;

вибуття майна з володіння позивача та знаходження його у відповідача;

незаконність володіння відповідачем майном позивача;

відсутність між позивачем та відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна;

відповідач міг бути обізнаний про незаконність набуття та володіння майном, як би вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

За встановлених обставин, права позивача, згідно ст. 16 ЦК України, підлягають захисту шляхом витребування спірного нерухомого майна з визнанням права власності на нього за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

Враховуючи вищевикладене та обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а відтак, про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 11.12.2015 на підставі ст. 82 ЦПК України прокуратурі відстрочено сплату судового збору.

Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 15 892,5 грн.

Керуючись ст. ст. 316-319,378,388, 392 ЦК України, ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомості НОМЕР_2) за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, ).

Витребувати від ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомості НОМЕР_2) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, ).

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 15 892,5 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя Усатова І. А.