Провадження №: 2/752/2053/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2017 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Веременко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

20.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що після смерті батька - ОСОБА_3, його вихованням займався дідусь ОСОБА_4 Досягнувши підліткового віку він переселився до дідуся в квартиру АДРЕСА_1, де останній проживав зі своєю дружиною - ОСОБА_5, з якою вони разом у 1995 році приватизували дану квартиру. ОСОБА_5 померла наприкінці 2000 - початку 2001 року, а ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 86 років від хронічної ішемічної хвороби серця та атеросклеротичного кардіосклерозу. Після смерті дідуся він же фактично здійснював володіння квартирою, а ні його брат ОСОБА_2, а ні його матір не претендували та не претендують на дану квартиру, оскільки вважають її належним йому майном. Посилався на те, що він не знав про необхідність оформлення права на спадщину в державній нотаріальній конторі, а орган місцевого самоврядування не подавав заяву про визнання спадщини відумерлою. Також зазначив, що його фактичне володіння квартирою почалось менше ніж за 3 роки до набрання чинності Цивільним кодекс України 2004 року. Просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі набувальної давності.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача подав до суду заперечення на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з»явився, про дату, час та місце судового розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю повідомлений належним чином.

З огляду на викладене, врахувавши думку позивача, суд ухвалив розглянути справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за відсутності представника відповідача та третьої особи, з огляду на їх належне повідомлення.

Заслухавши позивача, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За даними свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1995 року виконавчий комітет Московської районної Ради народних депутатів посвідчив, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної власності ОСОБА_4 та члену його сім»ї ОСОБА_5 в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 29,3 кв.м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 04.01.1995 року №9066 і записано у реєстрову книгу БТІ за №2669 24.01.1995 року. (а.с. 19-20).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю з тих підстав, що він поселився до зазначеної квартири в якості члена сім»ї її співвласника ОСОБА_4 де останній проживав зі своєю дружиною ОСОБА_5 та продовжує фактичне володіння квартирою самостійно з дня наступного за днем смерті дідуся.

Як видно зі змісту акту про проживання громадян від 23.11.2016 року, затвердженого начальником ЖЕД - 106, мешканці квартир АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_2 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 підтверджують факт проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 51).

Правилами ч. 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом, а ч. 4 цієї ж статті визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Наразі, для вирішення судом, заявленого ОСОБА_1 спору щодо набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд має встановити наявність ознак володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Однією з найважливіших та першочергових ознак, для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є - добросовісне володіння. Добросовісне володіння це коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Тобто обставини, у зв»язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У разі виникнення спору встановити характер володіння, а саме добросовісне чи недобросовісне має тільки суд з урахуванням обставин справи, за яких виникло володіння чужою річчю. Разом з тим суд повинен прийняти до уваги, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

За правилами ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості ; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі ; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги ; суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Так, судом встановлено, що нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних долях.

За даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 08.10.2001 року відділом реєстрації смерті у м. Києві - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 86 років (а.с. 12).

Позивач також вказав суду, що другий співвласник нерухомого майна, яким він володіє - ОСОБА_5 була дружиною ОСОБА_4, померла наприкінці 2000 року, єдиним спадкоємцем її майна був ОСОБА_4.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач також стверджував, що співвласник нерухомого майна ОСОБА_4 є його дідом, в останні пів року його життя він переселився в його квартиру АДРЕСА_1, продовжив проживати квартирі після смерті свого діда, здійснював фактичне управління цим же нерухомим майном та його утримання, однак з заявою про прийняття в порядку спадкування цього ж майна до нотаріальної контори не звертався.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2014 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до правил статей 548,549 ЦК УРСР: для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, за правилами ст. 527, 529 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Отже, судом встановлено, що зазначені позивачем підстави для позову - добросовісне володіння нерухомим майном з наступного дня після смерті співвласника цього ж майна ОСОБА_4, який є його дідом не можуть бути підставою для висновку, що позивач заволодів чужим майном, при цьому не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на таке майно, оскільки ОСОБА_1 знав, що він має право володіння та користування квартирою АДРЕСА_1, як спадкоємець майна померлого ОСОБА_4 та скористався таким своїм правом, а відтак не може набути права власності на нерухоме майно з приводу якого заявлено спір у порядку передбаченому правилами ст. 344 ЦК України.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 за набувальною давністю з зазначених у позовній заяві підстав задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 527, 529,548,549 ЦК Української РСР, ст. 344 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208, 213 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Плахотнюк К.Г.