Справа № 742/1108/17 Провадження № 22-ц/795/2095/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Бездідько В. М. Доповідач - Лакіза Г. П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника відповідача адвоката ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Сервіс на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю Сервіс про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

- третя особа директор ТОВ Сервіс ОСОБА_6, -

в с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ТОВ „Сервіс про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати та моральної шкоди. В ході розгляду справи ОСОБА_7 уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі за січень 2017 року по день фактичного розрахунку (12 квітня 2017 року), визнати незаконним наказ ТОВ „Сервіс №4 від 02 березня 2017 року про звільнення за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України) з посади головного бухгалтера, негайно поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення (20.01.2017 року) по дату поновлення на роботі та стягнути моральну шкоду, заподіяну незаконним звільненням та невиплатою заробітної плати, в сумі 3000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02 вересня 2015 року вона працювала в ТОВ „Сервіс на посаді головного бухгалтера, а 09 березня 2017 року їй було надано на ознайомлення наказ №4 від 02 березня 2017 року про її звільнення з роботи з 20 січня 2017 року у звязку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Вказаним наказом було зобовязано провести з нею остаточний розрахунок, враховуючи, що її останнім робочим днем є 19.01.2017 року. Підставою для прийняття такого наказу став табель обліку робочого часу та довідки з медичних закладів м. Прилуки. 09.03.2017 року їй було видано трудову книжку з записом про її звільнення з 20.01.2017 року за прогул. Своє звільнення ОСОБА_7 вважає незаконним, оскільки 20.01.2017 року вона працювала, жодних претензій їй керівництвом не висловлювалося, ніякі накази їй не вручалися. Крім того, 23 січня 2017 року, виконуючи свої посадові обовязки, вона подавала відомості до податкового органу. Також зазначала, що наказ про звільнення суперечить вимогам ст.148 КЗпП України, оскільки в ньому зазначено, що 02 березня 2017 року її звільнено з 20 січня 2017 року. Також ОСОБА_7 зазначала, що відповідачем було порушено вимоги ст.115 КЗпП України щодо виплати заробітної плати за січень 2017 року, а не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, оскільки трудову книжку та наказ про її звільнення було надано лише 09.03.2017 року, ОСОБА_7 вважала, що в зазначений період вона фактично перебувала у вимушеному прогулі та не могла працевлаштуватися на іншій роботі, а тому за цей час їй повинна бути виплачена середньомісячна заробітна плата. Крім того, зазначала, що неправомірними діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінила в 3000 грн.

Оскаржуваним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 28 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс № 4 від 02 березня 2017 року про звільнення ОСОБА_7 з посади головного бухгалтера ТОВ „Сервіс з 20 січня 2017 року у звязку з прогулом без поважних причин, п 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасовано його. Поновлено ОСОБА_7 на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.01.2017 року по 12.04.2017 року в сумі 3767 грн. 70 коп. з відрахуванням із зазначеної суми обовязкових податків та зборів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.01.2017 року по 28.09.2017 року у розмірі 11369 грн. 20 коп. з відрахуванням із зазначеної суми обовязкових податків та зборів. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ „Сервіс просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом порушено норми матеріального і процесуального права, і рішення є необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи.

Товариство зазначає, що ОСОБА_7 20.01.2017 року з 14 години залишила робоче місце з невідомих причин і була відсутня на роботі до 02.03.2017 року. Факт відсутності на роботі 20 та 23 січня 2017 року ОСОБА_7 заперечувала, проте визнавала, що була відсутня на роботі з 24 січня по 2 березня 2017 року. Відсутність в цей період на роботі вона пояснювала тим, що 24 січня 2017 року вона подала заяву про звільнення за угодою сторін з 30 січня 2017 року, проте доказів подання такої заяви ОСОБА_7 суду не надала. На підтвердження відсутності ОСОБА_7 на роботі з 14 години 20 січня 2017 року по 02 березня 2017 року відповідачем було надано суду табелі обліку робочого часу за січень, лютий та березень 2017 року, акти про відсутність головного бухгалтера на робочому місці від 20 січня 2017 року та 02 березня 2017 року, наказ про створення комісії для встановлення причин відсутності ОСОБА_7 на робочому місці від 20 січня 2017 року, акт про відмову ОСОБА_7 надати письмове пояснення та отримати заробітну плату від 23 лютого 2017 року. Ці докази не були враховані судом першої інстанції, так само як і акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне страхування №25-03-011/0305 від 13.04.2017 року, яка проводилася за скаргою ОСОБА_7 Цією перевіркою не було встановлено порушень трудового законодавства в частині процедури звільнення за прогул, а сам акт містить відомості, які свідчать про відсутність на робочому місці головного бухгалтера ОСОБА_7 в період з 20 січня 2017 року по 02 березня 2017 року.

Також Товариство зазначає, що посилання суду першої інстанції в рішенні на те, що відповідачем не наведено підстав застосування до відповідача крайньої міри відповідальності за скоєне дисциплінарне правопорушення, суперечить частині другій статті 149 КЗпП України, якою власнику надано право обирати вид стягнення.

Не погоджується Товариство і з висновком суду першої інстанції про сплив строку притягнення ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності, оскільки такий висновок суду суперечить положенням ст. 148 КЗпП України. Судом не враховано, що прогул був триваючим.

Також, на думку Товариства, суд першої інстанції не вірно безпідставно застосував ст.ст.116, 117 КЗпП України, допустивши подвійне стягнення середнього заробітку по ст. 235 КЗпП України та по ст. 117 КЗпП України . Поновивши ОСОБА_7 на роботі, суд не мав права застосовувати ст.ст.116 , 117 КЗпП України, оскільки вони регулюють правовідносини зі звільненим працівником. Позивач з власної вини не отримала вчасно заробітну плату, оскільки відмовлялася від її отримання, в звязку з чим 09 березня 2017 року ці кошти були направлені їй поштою.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Прилуцького міськрайонного суду від 28 вересня 2017 року залишити без змін. Зазначає, що її звільнення з роботи відбулося з порушенням процедури, оскільки адміністрація була обізнана про відсутність її на роботі 24 січня 2017 року, проте, в місячний строк не було прийнято рішення стосовно оформлення відповідних документів за її заявою про звільнення за згодою сторін. Також вказує, що вона не відмовлялася від отримання заробітної плати.

ОСОБА_7 вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та цілком законно поновив її на роботі. Також зазначає, що після рішення суду її було поновлено на роботі, а потім звільнено за згодою сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача адвоката ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 було прийнято на посаду головного бухгалтера ТОВ „Сервіс з посадовим окладом згідно штатного розпису, відповідно до наказу № 125-К від 02.09.2015 року (а.с. 4, 6-7).

З акту про відсутність на роботі ОСОБА_7 - головного бухгалтера ТОВ „Сервіс від 20 січня 2017 року, час складання акту 17 год 10 хв., вбачається, що комісія в складі головного лікаря медичного центру ТОВ „Сервіс ОСОБА_8, лікаря УЗД ОСОБА_9, учасника ТОВ „Сервіс ОСОБА_10 склала даний акт про те, що з 14 години 10 хвилин 20 січня 2017 року головний бухгалтер ОСОБА_7 була відсутня на роботі. Причина відсутності на момент складання акту не зясована. Зазначено, що ОСОБА_7 не повідомляла нікого про свою відсутність. Мобільний телефон не відповідав. Пояснення будуть отримані, коли працівник вийде на роботу.

З акту про відсутність на роботі ОСОБА_7 - головного бухгалтера ТОВ „Сервіс від 02 березня 2017 року, час складання акту 10 год 10 хв., вбачається, що комісія в складі головного лікаря медичного центру ТОВ „Сервіс ОСОБА_8, лікаря УЗД ОСОБА_9, учасника ТОВ „Сервіс ОСОБА_10 склала даний акт про те, що з 14 години 10 хвилин 20 січня 2017 року по даний час головний бухгалтер ОСОБА_7 була відсутня на роботі. Причина відсутності на момент складання акту не з?ясована. Зазначено, що ОСОБА_7 не повідомляла нікого про свою відсутність. Прохання надати пояснення про відсутність було вислано листом за адресою м. Прилуки вул. Воровського 13, також в усній формі за телефоном. Були надані запити до медичних закладів м. Прилуки відносно перебування на лікуванні ОСОБА_7 (а.с. 68).

З повідомлень Прилуцької центральної міської лікарні від 02.03.2017 року №01-20/162 та Прилуцького міського центру первинної медико-санітарної допомоги від 03.03.2017 року №01-25/52 вбачається, що ОСОБА_7 в період з 20.01.2017 року по теперішній час на амбулаторному лікуванні та за медичною допомогою до поліклінічного та приймального відділення не зверталася. (а.с.69-70)

У звязку з вищевикладеними обставинами, директором ТОВ „Сервіс було видано наказ від 02 березня 2017 року № 4 „Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_7П., а саме з 20 січня 2017 року у звязку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Бухгалтерії провести остаточний розрахунок зі ОСОБА_7 враховуючи, що її останнім робочим днем є 19.01.2017 року. Доказами вчинення ОСОБА_7 прогулу зазначено табель обліку робочого часу та довідки з медичних закладів м. Прилуки.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції критично оцінив акти про відсутність ОСОБА_7 на робочому місці, а тому дійшов висновку, що її звільнення відбулося на підставі документів, які складені з порушенням трудового законодавства, а також з порушенням строків застосування дисциплінарного стягнення, а тому наказ про звільнення підлягає скасуванню, а ОСОБА_7 підлягає поновленню на роботі на посаді головного бухгалтера ТОВ „Сервіс. З посиланням на вимоги ст. 235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь ОСОБА_7 слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (який тривав 172 дні), який, з врахуванням середньоденної заробітної плати ОСОБА_7 за листопад- грудень 2016 року в розмірі 66 грн. 10 коп., склав 11369,20 грн.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_7 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд послався на вимоги ст.ст.116, 117 КЗпП України. Судом визначено, що період затримки фактичного розрахунку по заробітній платі із позивачем, за час затримки розрахунку за період з 20.01.2017 року (день звільнення) по 12.04.2017 року (день отриманого розрахунку), складає 57 робочих днів, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку складає 3767,70 грн. (66,10 грн. х 57 робочих днів затримки розрахунку).

В задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди судом було відмовлено за необґрунтованістю.

Проте, з висновками суду першої інстанції в оскарженій частині щодо задоволених позовних вимог колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, враховуючи наступне.

Статтею 40 КЗпП України передбачений виключний перелік підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Зокрема, пунктом 4 цієї статті передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до приписів ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції належним чином не мотивована критична оцінка наданих відповідачем доказів - актів про відсутність ОСОБА_7 на робочому місці.

З акту про відсутність на роботі ОСОБА_7 - головного бухгалтера ТОВ „Сервіс від 20 січня 2017 року, час складання акту 17 год 10 хв., вбачається, що комісія в складі головного лікаря медичного центру ТОВ „Сервіс ОСОБА_8, лікаря УЗД ОСОБА_9, учасника ТОВ „Сервіс ОСОБА_10 склала даний акт про те, що з 14 години 10 хвилин 20 січня 2017 року головний бухгалтер ОСОБА_7 була відсутня на роботі. Причина відсутності на момент складання акту не зясована. Зазначено, що ОСОБА_7 не повідомляла нікого про свою відсутність. Мобільний телефон не відповідав. Пояснення будуть отримані, коли працівник вийде на роботу.

З акту про відсутність на роботі ОСОБА_7 - головного бухгалтера ТОВ „Сервіс від 02 березня 2017 року, час складання акту 10 год 10 хв., вбачається, що комісія в складі головного лікаря медичного центру ТОВ „Сервіс ОСОБА_8, лікаря УЗД ОСОБА_9, учасника ТОВ „Сервіс ОСОБА_10 склала даний акт про те, що з 14 години 10 хвилин 20 січня 2017 року по даний час головний бухгалтер ОСОБА_7 була відсутня на роботі. Причина відсутності на момент складання акту не з?ясована. Зазначено, що ОСОБА_7 не повідомляла нікого про свою відсутність. Прохання надати пояснення про відсутність було вислано листом за адресою м. Прилуки вул. Воровського 13, також в усній формі за телефоном. Були надані запити до медичних закладів м. Прилуки відносно перебування на лікуванні ОСОБА_7 (а.с. 68).

Колегія суддів вважає, що ці докази є належними та допустимими, такими, що узгоджуються з іншими доказами:

табелями обліку робочого часу за січень, лютий і березень 2017 року,

актом про відмову ОСОБА_7 надати письмове пояснення та отримати заробітну плату 23 лютого 2017 року,

відомістю про виплату заробітної плати працівникам ТОВ «Сервіс» за 20 січня 2017 року, яка не підписана ОСОБА_7 як головним бухгалтером на виконання її посадових обовязків, та не містить її підпису про отримання у цей день заробітної плати разом з іншими працівниками, внаслідок чого кошти були депоновані,

перевіркою додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 25-03-011/0305 від 13.04.2017 року, складеним за наслідками перевірки звернення ОСОБА_7 стосовно неправомірного звільнення.

Також не можна визнати обґрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які складали акт про відсутність на роботі головного бухгалтера ОСОБА_7 з 14 год. 10 хв. 20 січня 2017 року, були відсутні на робочому місці згідно з табелем обліку використання робочого часу за січень 2017 року, оскільки встановлено, що вказані особи 20 січня 2017 року у другий половині дня були присутні в ТОВ «Сервіс» у звязку з видачею заробітної плати.

Тому складені відповідачем акти безпідставно не були прийняті судом першої інстанції як належні та допустимі докази. За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки відбулося на підставі документів, які складені з порушенням трудового законодавства, не можна визнати обґрунтованим.

Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що звільнення відбулося з порушенням строків застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ч.1 ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

По справі встановлено, що ОСОБА_7 була відсутня на роботі без поважних причин з 14 годин 20.01.2017 року і до 02.03.2017 року.

Посилання суду на те, що про скоєння прогулу відповідачу стало відомо 24 січня 2017 року і саме з цього часу слід відраховувати встановлений законом місячний строк для застосування стягнення, є помилковим, оскільки питання звільнення за скоєний один прогул чи декілька, належить саме власникові підприємства.

Під час розгляду справи судом не було надано доказів подання позивачкою заяви про звільнення за власним бажанням або за згодою сторін.

Не ґрунтується на законі і висновок суду про порушення відповідачем норми ст.149 КЗпП України, відповідно до якої до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Посилання суду на те, що від позивача не витребувані пояснення, спростовуються наявними у справі доказами. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем вчинялися дії щодо відібрання пояснень у ОСОБА_7, проте остання відмовилася їх надати.

Той факт, що письмові пояснення позивачем надані не були, не позбавляв відповідача права застосовувати дисциплінарне стягнення.

Частина друга ст.149 КЗпП України надає право власникові вибирати вид стягнення., а тому посилання суду першої інстанції на немотивованість застосування до позивача крайньої міри відповідальності за скоєне дисциплінарне правопорушення, є безпідставним.

Відповідно до статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

По справі встановлено, що ОСОБА_7, яка була звільнена з роботи за прогул з 20 січня 2017 року відповідно до наказу від 02 березня 2017 року, була відсутня на роботі з 14 годин 20.01.2017 року до 02.03.2017 року, і нарахована їй за січень 2017 року заробітна плата в розмірі 2656,50 грн. була депонована (а.с.71).

Крім того, актами від 23 лютого 2017 року та від 09 березня 2017 року підтверджується, що ОСОБА_7 відмовилась від отримання заробітної плати (а.с.74,86).

З позовом до суду ОСОБА_7 звернулась 10.04.2017 року, а 12.04.2017 року їй поштовим переказом виплачено 2656,50 грн. заробітної плати за січень 2017 року (а.с.72-73).

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч.4 ст.235 КЗпП).

По справі встановлена відсутність вини власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки, оскільки ОСОБА_7 була відсутня на роботі з 14 годин 20.01.2017 року до 02.03.2017 року, а згідно з актом за результатами перевірки наявності документів в ТОВ «Сервіс», була виявлена відсутність трудової книжки головного бухгалтера ОСОБА_7 (а.с.64-65), а 9 березня 2017 року ОСОБА_7 надала відповідачу трудову книжку, в якій було вчинено відповідний запис, після чого трудова книжка була повернута ОСОБА_7, що підтверджується актом від 09.03.2017 року (а.с.86). ОСОБА_7 в позовних заявах до суду також підтверджує факт отримання нею трудової книжки 09.03.2017 року (а.с.1,19, 95).

Отже, підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення або у звязку із затримкою видачі трудової книжки відсутні.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу ТОВ «Сервіс» належить задовольнити, рішення Прилуцького міськрайонного суду від 28 вересня 2017 року скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю Сервіс в повному обсязі, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Оскільки відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.5 Закону України „Про судовий збір ОСОБА_7 звільнена від сплати судового збору по даній категорії позову, сплачений Товариством з обмеженою відповідальністю „Сервіс при подачі апеляційної скарги судовий збір в сумі 1408 грн. належить компенсувати йому за рахунок держави, згідно вимог ст. 88 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 п.п.1, 4 ч.1, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Сервіс задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 вересня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю Сервіс про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати за рахунок держави Товариству з обмеженою відповідальністю Сервіс 1408 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування сплаченого ним при подачі апеляційної скарги судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: