Справа № 372/1849/16-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/5448/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 47 06.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

6 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що з 27 вересня 1997 року по 18 жовтня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після припинення шлюбних відносин залишилися проживати з матір'ю. За час проживання у шлюбі сторонами за спільні кошти набуто квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 72,5 кв. м., право власності на яку було оформлено на ім'я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Українською міської радою 27 квітня 2006 року. Посилаючись на те, що добровільної згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, відповідач чинить перешкоди у користуванні спільною квартирою, а діти проживають разом з нею та не одержують від батька достатній розмір аліментів, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши їй у власність 3/4 частини вищевказаної квартири, а відповідачу - 1/4 частину відповідно. Крім того, позивач порушила питання про поновлення строку для звернення до суду.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що в період з 2007 по 2013 рік він був власником автомобіля НОМЕР_1, у свою чергу ОСОБА_3 у 2007 році набула у власність земельну ділянку, площею 0,098 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться в СТ «Рибак» Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області. Оскільки указане вище майно придбано під час шлюбу, ОСОБА_2 вважає, що воно є спільною власністю подружжя, тому просив розподілити його, визнавши за ним право власності на земельну ділянку, а за позивачем - право власності на автомобіль.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано право спільної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини основного позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні основного позову відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 72 СК України, ст. 267 ЦК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не застосовано позовну давність до спірних правовідносин. При цьому оплату вартості спірної квартири здійснювала рідна сестра відповідача - ОСОБА_4, тобто квартира придбана за грошові кошти, що не належали жодному з подружжя, відтак, на думку апелянта, квартира є особистою власністю відповідача з огляду на реєстрацію права власності лише за ним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти під час шлюбу, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності не неї зареєстровано за відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 27 вересня 1997 року по 18 жовтня 2011 року ОСОБА_3 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після припинення шлюбних відносин залишилися проживати з матір'ю.

Під час проживання у шлюбі, а саме 27 квітня 2006 року згідно свідоцтва про право власності, виданого Українською міської радою, на ім.'я ОСОБА_2 набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 72,5 кв. м.

На підставі рішення Обухівської РДА Київської області від 15 березня 2006 року № 183 позивачу 26 лютого 2007 року видано державний акт серії НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,098 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться в СТ «Рибак» Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області.

Згідно із листом Територіального сервісного центру № 3244 Регіонального сервісного центру в Київській області МВС України від 30 грудня 2016 № 1112 надісланого на адвокатський запит представника відповідача - ОСОБА_8, автомобіль НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, чорного кольору, з 21 серпня 2007 року по 16 квітня 2014 року був зареєстрований за ОСОБА_2. 5 листопада 2013 року проводилась перереєстрація у зв'язку із погашенням кредиту, а 16 липня 2014 року автомобіль знято з обліку. На даний час автомобіль зареєстровано за ОСОБА_5

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Заперечуючи проти основного позову, ОСОБА_2 наполягав на тому, що спірна квартира є його особистою власністю з огляду на те, що вона придбана за кошти його сестри ОСОБА_4

Так, з копій платіжних доручень № 2 від 9 лютого 2005 року, № 8 від 11 березня 2005 року, № 6 від 21 лютого 2005 року та № 4 від 14 лютого 2005 року вбачається, що дійсно оплату вартості квартири АДРЕСА_2 за договором № 31/3 від 31 січня 2005 року проводила ОСОБА_4

Проте, як вказала сама ОСОБА_4, яка була залучена до участі у справі в якості третьої особи, квартиру було придбано за її власні кошти в інтересах та для потреб сім'ї сторін в цілому, а не окремо будь-кому із них, з умовою повернення коштів у розмірі 29 000 дол. США та з розрахунку, що в майбутньому квартира залишиться її племінникам, а відтак вона підтримала позов ОСОБА_3 в повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 з приводу повернення коштів ОСОБА_4пояснив, що він особисто сплачував ці кошти ОСОБА_4 зі своєї заробітної плати в період з 2006 року по 2011-2012 року, тобто під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3 (27.09.1997р.-18.10.2011р.).

Виходячи з вищенаведеного, оскільки спірна квартира була набута у власність на підставі свідоцтва про право власності від 27 квітня 2006 року під час шлюбу, вона є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2, незважаючи на те, що право власності зареєстровано за останнім.

Розглядаючи спір, суд з'ясував, що земельна ділянка отримана позивачем в результаті реалізації права на безоплатну приватизацію у 2006 році, а тому є її особистою приватною власністю.

Такий висновок є правильним, адже правовідносини щодо спірної земельної ділянки виникли у 2006 році, а тому регулюються нормами ст. ст. 60, 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI), за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя, а Закон № 2913-VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин.

Крім того, встановивши, що під час шлюбу спірний автомобіль був зареєстрований за відповідачем, 5 листопада 2013 року відбулася його перереєстрація у зв'язку із погашенням кредиту, 7 червня 2014 року відповідач надав довіреність на розпорядження автомобілем на ім'я ОСОБА_10, а 16 липня 2014 року автомобіль було знято з обліку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у відповідача права ставити питання про визнання за позивачем права власності на цей об'єкт рухомого мана в порядку поділу майна подружжя. При цьому, самостійно здійснивши розпорядження автомобілем, відповідачем не доведено його дійсної вартості.

В суді першої інстанції ОСОБА_2 також посилався на те, що при зверненні до суду ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності, оскільки початок його перебігу вважається з моменту розірвання шлюбу, а саме 18 жовтня 2011 року, або, в крайньому випадку, з моменту вимушеного проживання позивача у своїх батьків, починаючи з листопада 2011 року.

Згідно із ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Згідно роз'яснень, які містяться у ч. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована та після розірвання шлюбу продовжувала, деякий час з дітьми, проживати у квартирі, набутій подружжям під час шлюбу. Жодних спорів між сторонами з приводу користування, володіння чи розпорядження майном не виникало. При цьому позивач зазначала, що мала можливість користуватися квартирою у вільному доступі, а про порушення свого права на майно вона дізналася у лютому 2016 року, після того як відповідач замінив замки у вхідних дверях та забрав правовстановлюючі документи, вважаючи що квартира є його особистою власністю. З цього приводу позивач у червні 2016 року звернулася до Обухівського відділу поліції ГУ НПУ в Київській області, проте у висновку, складеному за результатами перевірки від 9 червня 2016 року, їй було рекомендовано за захистом своїх прав звернутися до суду.

Враховуючи наведене, доводи про початок перебігу строку позовної давності з моменту розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем є безпідставними. Факт припинення спільного проживання сторін сам по собі також не свідчить про порушення права власності позивача на спірну квартиру, а лише підтверджує відсутність між сторонами, з даного часу, фактичних шлюбних відносин.

У даному випадку строк позовної давності позивачем не пропущено з огляду на те, що обставини, які свідчили б про вчинення ОСОБА_2 дій на порушення прав ОСОБА_3 на спірну квартиру до пред'ялення позову, які зумовили б потребу захисту прав, у зв'язку з чим почався б перебіг позовної давності, матеріали справи не підтверджують. Тобто після припинення спільного проживання до моменту звернення позивача до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності, дій, які б вказували на невизнання відповідачем чи оспорювання права власності позивача на спільне майно, або дій по відчуженню цього майна, останній не вживав.

Таким чином доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовів, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.256, 257, 261, 368 ЦК України, ст.ст.ст.57, 60, 61, 72 СК України, ч. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319, 360-7, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

Л.П. Сушко