Єдиний унікальний номер 227/4836/16-ц Номер провадження 22-ц/775/596/2017
Головуючий в 1 інстанції: Левченко А.М.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря: Яворського О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на вивіз дитини за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на виїзд дитини за межи України,-

З зазначеним рішенням не погодилась позивачка, подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що відповідач усунувся від виховання дитини, на неодноразові усні звернення з проханням надати дозвіл на виїзд дитини не реагує, не бажає виїжджати з зони проведення АТО. Судом не взято до уваги, що дитини перебуває в зоні проведення АТО та не може виїхати за межи України без дозволу батька.

Позивачка та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить телефонограма № 116 від 05.04.2017 року ( а.с.67).

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення не веб сайті апеляційного суду ( а.с.73)

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що25 лютого 2006 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що Виконавчим комітетом Зугреської міської ради міста Харцизька Донецької області 25.02.2006 року зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1. Шлюб було розірвано рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 11 листопада 2011 року у справі № 2-2749/2011, яке набрало законної сили 22 листопада 2011 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 701.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не вказано періоду виїзду з зазначення дати його початку та закінчення, а також конкретного місця та строку, а саме проміжку часу, перебування в Російській Федерації, що може призвести до порушення законних прав та інтересів як самої дитини, так і її батька. Так, виходячи з положень статей 141, ч. 2 155, ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», відсутність обґрунтування вищевказаних обставин може вплинути на забезпечення найвищих прав та інтересів дитини і як наслідок їх порушення, а також призвести до неврахування та нівелювання принципу рівності прав і обов'язків батьків щодо спільного виховання дитини. Вказаний позивачем період, а саме до досягнення дитиною 16 років без зазначення початкової дати, є неконкретним та незрозумілим, що не дає суду можливості визначити його точні, конкретні межі, а це порушує основоположні норми цивільного процесуального законодавства, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Суд також враховує, що, ОСОБА_4 є дитиною шкільного віку, а тому повинна здобути повну загальну середню освіту, що відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України є обов'язком батьків. Тобто, позивачем не доведено, що такий виїзд дитини за межі території України носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, спілкування з рідними, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимога матеріального та процесуального права.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Питання виїзду дітей за кордон регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3875-ХІІ (далі - Закон № 3875-ХІІ) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Згідно з п. 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ст. ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Законом України «Про охорону дитинства» (ч. 3 ст. 11) передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до принципів 4, 7 Декларації дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.

Декларація зобов'язує держав-учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. ч. 1, 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18).

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон буде відповідати інтересам малолітньої дитини .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК України та роз'яснень що містяться у п. 18 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: