Провадження № 22-ц/780/3237/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 30 07.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

6 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», ОСОБА_4, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

у с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 13 жовтня 2016 року по вул. Київська в смт. Гребінки Васильківського району Київської області сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням сина ОСОБА_5, в результаті якої його автомобіль отримав механічні пошкодження.

На момент настання страхової події цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Opel Combo» за договором обов'язкового страхування (поліс) № АЕ/7799392 від 21 березня 2016 року була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім». Постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 листопада 2016 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.

Позивач вказав, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано матеріальну шкоду повязану з ушкодженням автомобіля, розмір якої згідно висновку експерта ФОП ОСОБА_6 № 242 від 17 листопада 2016 року складає 178 419,28 грн. Страхова компанія відмовила йому у виплаті страхового відшкодування у звязку з тим, що експлуатацію транспортного засобу здійснювала особа, водійський стаж якої не відповідав умовам договору.

З урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_3 просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь 178 419,28 грн. матеріальної шкоди, 1 600,00 грн. вартості проведення автотоварознавчого дослідження, 10 000,00 грн. завданої моральної шкоди та понесені судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, в розмірі 178 419,28 грн., вартість проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 1 600,00 грн. та судові витрати в розмірі 4 626,99 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2, через представника за довіреністю ОСОБА_7, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що провадження у справі відкрито з порушенням правил підсудності та протиправно вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль «Opel Combo». Залучення третіх осіб ПрАТ «Київський страховий дім» та ОСОБА_4 відбулося без постановлення ухвали суду з цього приводу, а уточнення позовних вимог - з порушенням норм процесуального закону. Поклавши в основу судового рішення висновок експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, наданий позивачем, суд не звернув увагу на тотожність ринкової вартості пошкодженого транспортного засобу вартості матеріального збитку. Тобто, в даному випадку ремонт пошкодженого транспортного засобу є економічно обґрунтованим, адже витрати на його відновлювальний ремонт дорівнюють вартості транспортного засобу. Представник вказала, що внаслідок ДТП автомобіль «Volkswagen Сaddy» отримав пошкодження лише задньої частини, однак в акті огляду транспортного засобу, складеного ФОП ОСОБА_6, містяться дані про пошкодження передньої частини автомобіля. Позивач подав до суду не звіт про оцінку матеріального збитку, а висновок, до якого не долучено ремонту калькуляцію, що є основою розрахунку ремонтно-відновлювальних робіт та документи на підтвердження повноважень субєкта оціночної діяльності. Задовольняючи позов в частині стягнення шкоди, суд також не звернув уваги на коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу позивача, який має враховуватися при визначенні матеріального збитку. Крім того, оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім», то відповідачем у даній справі має виступати страхова компанія, а у разі недостатності страхової виплати заподіювач шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2016 року по вул. Київська в смт. Гребінки Васильківського району Київської області сталась ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3, під керуванням ОСОБА_5, в результаті якої автомобіль позивача отримав механічні пошкодження.

На момент настання страхової події цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Opel Combo» за договором обов'язкового страхування (поліс) № АЕ/7799392 від 21 березня 2016 року була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім».

Постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 листопада 2016 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку від 17 листопада 2016 року № 242, складеного судовим експертом ФОП ОСОБА_6, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_2, від пошкоджень отриманих внаслідок ДТП, складає 178 419,28 грн.

Встановлено, що 2 грудня 2016 року страхова компанія відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування у звязку з тим, що експлуатацію транспортного засобу «Opel Combo» здійснювала особа, водійський стаж якої не відповідав умовам договору (полісу).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки з вини відповідача сталася ДТП, у якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_5, то відповідно до приписів ст. ст. 1166, 1167 ЦК України відповідач має відшкодувати позивачу заподіяну матеріальну шкоду, при цьому взявши до уваги розрахунок збитків завданих майну позивача відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 17 листопада 2016 року № 242.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується.

Як розяснено в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, підставою виникнення зобовязання із заподіяння шкоди є факт її завдання. Умовами відповідальності за завдану шкоду є протиправна поведінка особи, що завдала шкоду, наявність між нею та майновою шкодою безпосереднього причинно-наслідкового звязку, а також вина зазначеної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, в основу свого рішення суд поклав висновок експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку від 17 листопада 2016 року № 242, складеного судовим експертом ФОП ОСОБА_6, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_3 внаслідок пошкоджень автомобіля «Volkswagen Сaddy» отриманих внаслідок ДТП, складає 178 419,28 грн., а ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Сaddy» на момент пошкодження також складає 178 419,28 грн.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

В п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі ст. 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, при вирішенні питання про розмір збитків, які підлягають відшкодуванню в зв'язку з пошкодженням автомобіля, з'ясуванню підлягають вартість транспортного засобу, вартість його ремонту і зазначені обставини повинні бути оцінені з точки зору економічної обґрунтованості ремонту; при цьому розмір відшкодування залежить і від того, чи погоджується власник транспортного засобу на визнання такого транспортного засобу фізично знищеним.

Окрім того, виходячи з результатів аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» і Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На сторони покладено обовязок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст. 60 ЦПК України).

За змістом статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в повній мірі вищевказаних обставин у справі не з'ясував та, вирішуючи питання щодо розміру збитків, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, залишив поза увагою, що згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку від 17 листопада 2016 року № 242 вартість матеріального збитку дорівнює ринкової вартості транспортного засобу, а саме 178 419,28 грн. Даним висновком установлено, що відновлення даного автомобіля економічно необґрунтовано. Тобто суд не перевірив економічної обґрунтованості відновлювального ремонту автомобіля позивача, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди в заявленому розмірі.

Також, матеріалами справи не підтверджено, що огляд пошкодженого транспортного засобу було проведено з повідомленням усіх зацікавлених осіб; не перевірено документи, які підтверджують повноваження субєкта оціночної діяльності, причинно-наслідкового звязку між пошкодженням вузлів автомобіля та неправомірними діями відповідача; а також коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу та ремонту калькуляцію.

Ураховуючи наведене, в суду не було підстав погоджуватися з наданим позивачем висновком експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку.

З метою усунення вищевказаних недоліків, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року у справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої, за клопотанням відповідача, доручено судовому експерту ОСОБА_8 з попередженням останнього про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України.

За результатом проведення експертизи 20 вересня 2017 року складено висновок експерта № 554/17, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження в ДТП, що сталася 13 жовтня 2016 року, станом на дату проведення експертизи становить 164 964,80 грн. Ринкова вартість автомобіля НОМЕР_2, станом на дату ДТП, що сталася 13 жовтня 2016 року, становить 173 843,40 грн. Ринкова вартість автомобіля НОМЕР_2, після його пошкодження в ДТП, що сталася 13 жовтня 2016 року, становить 80 957,72 грн. Автомобіль «Volkswagen Сaddy», д.н.з. НОМЕР_3, не є фізично знищеним внаслідок ДТП, що сталася 13 жовтня 2016 року. Утилізаційна вартість цього автомобіля станом на дату проведення експертизи не визначалася.

За клопотання представника відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції був допитаний експерт ОСОБА_8, який дав відповіді на додаткові запитання представника відповідача, щодо отриманих пошкоджень автомобіля НОМЕР_2, та підтримав свій висновок.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню майнова шкода, однак розмір такої шкоди визначено невірно, а тому рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 164 964,80 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Посилання апеляційної скарги на те, що провадження у справі відкрито з порушенням правил підсудності та протиправно вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль, який належить ОСОБА_4, не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки процесуальні ухвали суду першої інстанції з цього приводу мають окремий порядок оскарження, встановлений ст. 293 ЦПК України; вони були оскарженні відповідачем, проте ухвалою апеляційного суду від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу про відкриття провадження у справі визнано неподаною та повернути відповідачу, а ухвалою апеляційного суду від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу про забезпечення позову було відхилено.

Доводи про те, що залучення третіх осіб ПрАТ «Київський страховий дім» та ОСОБА_4 відбулося без постановлення ухвали суду з цього приводу є безпідставні з огляду на відомості, що містяться в журналі судового засідання від 31 березня 2017 року, відповідно до яких суд на місці ухвалив залучити до участі у справі в якості третьої особи страхову компанію, і при цьому в ході розгляду справи представник позивача ОСОБА_9 уточнювала позовні вимоги.

За правилом ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 33, 36, 119 ЦПК України лише на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі предявлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобовязується вирішити справу за тим позовом, що предявлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у звязку із характером спірних правовідносин.

Колегія суддів вважає, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

У звязку з цим, посилання апеляційної скарги на те, що оскільки її цивільно-правова відповідальність як користувача наземного транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім», то саме страховик має нести відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову. В свою чергу заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи, що рішення підлягає скасуванню, то згідно із вимогами ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід повністю перерозподілити судові витрати, а саме із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 1 649,65 грн. судового збору за подання позовної заяви, 275,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову та обрахованих судом першої інстанції 2 000,00 грн. витрат на правову допомогу, а всього - 3 925,25 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 травня 2017 року в частині часткового задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 164 964,80 грн. (сто шістдесят чотири тисячі девятсот шістдесят чотири гривні вісімдесят копійок) матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 3 925,25 грн. (три тисячі девятсот двадцять пять гривень двадцять пять копійок) судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

ОСОБА_10