Ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

за участю представника відповідача ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - Бітюкова І.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» про поновлення на роботі, визнання незаконним наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»), філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» (далі - ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1») про поновлення на роботі, визнання незаконним наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 березня 2012 року його прийнято на посаду головного юрисконсульта філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1».

21 липня 2015 року він був ознайомлений з наказом про скорочення зі штату філії посади головного юрисконсульта. Водночас, позивачу як учаснику бойових дій Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Кіровської районної у м. Кіровограді ради 02 вересня 2015 року видано путівку на відпочинок та лікування терміном на 24 календарних дні з 05 вересня 2015 року по 28 вересня 2015 року.

У зв'язку з цим, він звернувся до директора філії із заявою від 02 вересня 2015 року про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів з 04 вересня 2015 року по 17 вересня 2015 року, про що було видано відповідний наказ.

Разом з тим, термін вказаної додаткової відпустки був не достатній для проходження санаторного лікування по вказаній путівці, тому позивач звернувся ще з однією заявою від 02 вересня 2015 року про надання відпустки за відпрацьований рік з 18 вересня 2015 року, однак директор філії не прийняв її до уваги, наказ видано не було.

29 вересня 2015 року позивач отримав рекомендований лист, з якого він дізнався, що його звільнено з 21 вересня 2015 року згідно наказу № 150-К від 18 липня 2015 року. Дата складання наказу не відповідала даті звільнення. Порушення його законних прав при звільненні призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що на його думку є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи наведене, позивач просив поновити його на посаді головного юрисконсульта філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» з 21 вересня 2015 року; визнати незаконним наказ про звільнення; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 липня 2015 року до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня

2016 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, оскільки філією ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» виконано передбачений частиною третьою статті 49-2 цього Кодексу обов'язок із працевлаштування працівника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, зокрема перед звільненням позивачеві пропонувалися наявні на підприємстві вакантні посади, що відповідали рівню його кваліфікації, від яких він відмовився, за весь час працевлаштування позивач не звертався із заявою про переведення його на іншу вакантну посаду. Крім того, на звільнення позивача надано згоду профспілкового комітету підприємства.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_4 був прийнятий на посаду головного юрисконсульта філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» з 20 березня 2012 року.

У зв'язку з оптимізацією підприємства та змінами у штатному розписі затвердженими ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 17 липня 2015 року, директором філії 20 липня 2015 року було видано наказ № 78 «Про зміни в штатному розпису та скорочення посад з 21 вересня 2015 року», згідно якого зі штатного розкладу з 20 липня 2015 року виведено штатну одиницю головного юрисконсульта юридичної служби; затверджено зміни до штатного розпису; інженеру з підготовки кадрів доручено попередити працівника, який займає цю посаду, про його наступне вивільнення, у зв'язку зі скороченням штату.

Наказом директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» від 21 липня 2015 року № 85-к попереджено ОСОБА_4 про наступне вивільнення, в той же день він був ознайомлений з вказаним наказом.

Згідно протоколу профспілкового комітету первинної профспілкової організації філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» від 03 вересня 2015 року № 13/15 було вирішено надати згоду на розірвання трудового договору головного юрисконсульта юридичної служби ОСОБА_4 у зв'язку зі скороченням посади та неможливістю переведення працівника на іншу роботу.

Згідно наказу від 18 вересня 2015 року № 150-к про припинення трудового договору ОСОБА_4 звільнено з посади головного юрисконсульта юридичної служби на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 21 вересня 2015 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно ст. 44 КЗпП України та компенсації за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. З цим наказом позивач ознайомлений 30 вересня 2015 року.

Після попередження позивача про наступне вивільнення з роботи, він звернувся до директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» із заявою від 02 вересня 2015 року про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів з 04 вересня 2015 року по 17 вересня 2015 року.

На підставі посвідчення, НОМЕР_1, виданого 04 вересня 1996 року Кіровоградським військовим комісаріатом, ОСОБА_4 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

У зв'язку з чим, наказом від 03 вересня 2015 року № 128-в позивачу було надано додаткову відпустку з 04 вересня 2015 року по 17 вересня 2015 року.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся із заявою від 02 вересня 2015 року про надання планової відпустки за 2015 рік з 18 вересня 2015 року, однак наказ про надання такої відпустки директором філії видано не було.

21 вересня 2015 року на адресу ОСОБА_4 направлено лист № 884, у якому зазначено, що у зв'язку зі звільненням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, йому необхідно одержати трудову книжку у кадровій службі підприємства та надіслано наказ про припинення трудового договору для ознайомлення.

Також судами встановлено, що позивачу у зв'язку зі скороченням посади, яку він займав, у філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» було запропоновано вакантну посаду завідувача матеріальним складом з посадовим окладом 2 070,00 грн, від зайняття якої він відмовився 02 вересня 2015 року, про що свідчить його особистий підпис.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 ст. 40 п. п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд апеляційної інстанції погодившись з рішенням суду першої інстанції, дійшов висновку про те, щозвільнення позивача відбулося з дотриманням трудового законодавства, оскільки роботодавцем виконано обов'язок із працевлаштування працівника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Крім того, на звільнення позивача надано згоду профспілкового комітету підприємства.

Однак, вирішуючи даний спір, суди не врахували вищезазначеного та у порушення ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України ухвалили рішення на основі неповно з'ясованих обставин у справі. При цьому суди не надали оцінки доводам позивача та наявним вакантним посадам у відповідному штатному розписі відповідача з відповідними змінами та зазначення вакантних посад на день звільнення позивача, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог статті 492 КЗпП України.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого та апеляційного судів підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова