Справа № 161/7630/17
Провадження № 2/161/2647/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Подзірова А.О., при секретарі судових засідань Кубяк О.В., за участю представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя,

в с т а н о в и в :

17 травня 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення з відповідача грошової компенсації в сумі 135 599,50 грн, що становить 1/2 вартості автомобіля «Volkswagen Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 15 лютого 2013 року по 21 квітня 2017 року. За час шлюбу сторони придбали автомобіль, який оформлений та поставлений на облік на відповідача.

Після розірвання шлюбу вони не дійшли згоди стосовно поділу вказаного автомобіля, а відповідач фактично продовжує користуватися ним.

З наведених підстав та з посиланням на положення ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України), позивач просить суд стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі135 599,50 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля Volkswagen Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги.

Відповідач у письмових запереченнях від 13 червня 2017 року заперечив проти позову з тих підстав, що спірний автомобіль був придбаний у жовтні 2015 року за кошти, які він особисто позичив у своєї сестри. За час перебування у шлюбі вони з позивачкою борг не гасили, і відповідач збирається гасити борг після розірвання шлюбу з власних коштів. З наведених підстав, вважає, що на підставі положень ст.57 СК України придбаний автомобіль є його особистою приватною власністю.

Також відповідач зазначає, що він не має достатніх доходів для виплати позивачу компенсації за її частку у спірному автомобілі. Крім того відповідач зауважує, що пред'являючи вимоги про стягнення компенсації за частку у спільному майні, позивач не просить суд припинити її право власності у цьому майні.

З наведених вище мотивів та підстав просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 15 лютого 2013 року по 21 квітня 2017 року (а.с.6-7).

Згідно відомостей Територіального сервісного центру 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, 06 жовтня 2015 року відповідачем зареєстрований та постановлений на облік транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.8-9, 64).

Як слідує з матеріалів справи, 13 червня 2015 року ОСОБА_4 отримав від сестри ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. в борг терміном на 5 років, про що складена відповідна розписка (а.с.23).

З висновку судової автотоварознавчої експертизи №8945 від 05 жовтня 2017 року, який складений судовим експертом Волинського відділення Луцького науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_7 слідує, що ринкова вартість спірного автомобіля на момент огляду (12 вересня 2017 року) складає 184 989,00 грн (а.с.57-63).

Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 5 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, яка в силу положень статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судом під час прийняття рішення.

В розглядуваному випадку, як стверджує відповідач, джерелом фінансування купівлі спірного автомобіля стала позика у розмірі 150 000,00 грн., яку він взяв у своєї сестри 13 червня 2015 року, тобто в період перебування у шлюбі з позивачем (а.с.23).

Крім того, суд враховує той факт, що зазначене зобов'язання

Частиною четвертою статті 64 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

З аналізу вищенаведених норм сімейного законодавства слідує, що якщо договір позики був укладений в інтересах сім'ї, а кошти отримані за договором були використані в інтересах сім'ї, то таке зобов'язання вважається спільним між подружжям.

У розглядуваному випадку з матеріалів справи є очевидним, що позика у червні 2015 року бралася відповідачем, а спірний автомобіль придбавався у жовтні 2015 року в інтересах сім'ї подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яке існувало на той момент. Крім того, сторони мають дитину 28 квітня 2013 року, отже придбаний автомобіль використовувався в тому числі для забезпечення потреб дитини (а.с.6 зворот). З наведених вище мотивів та підстав суд не приймає до уваги доводи відповідача, що взяту позику на автомобіль він збирається гасити з особистих коштів, оскільки вказане не спростовує факт набуття автомобіля в інтересах сім'ї, а також не позбавляє його права пред'явити позов про визнання боргового зобов'язання спільним.

Вирішуючи позовні вимоги, які пред'явлені позивачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Разом з тим положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача -співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі.

Разом з тим норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Саме такий правовий висновок містить у постанові Верховного суду України від 05 липня 2017 року у справі №212/3089/15-ц, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення.

Також, у постанові Верховного суду України від 19 лютого 2014 року №6-4цс14, зроблений правовий висновок, що при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

В розглядуваному випадку позов пред'явлений одним з подружжя про виплату йому компенсації за частку у спільному майні подружжя, а отже до спірних правовідносин застосовується положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України.

Отже, вирішуючи вказаний спір, суд повинен оцінити, чи спроможний відповідач виплатити компенсацію вартості належної позивачу частки у спільному майні, та з огляду на закріплені пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України засади добросовісності і розумності, що спонукають суд урахувати інтереси обох співвласників, визначитись, чи становить виплата для відповідача надмірний тягар.

Крім того, суд керуючись правовою позицією Верховного суду України від 19 лютого 2014 року №6-4цс14 повинен встановити та врахувати під час вирішення спору хто з подружжя фактично володіє та користується спірним автомобілем.

В розглядуваному випадку спірний автомобіль не може бути поділений в натурі між сторонами, оскільки він є неподільною річчю. Його вартість згідно судовою автотоварознавчою експертизою становить 184 989,00 грн., тобто половина його вартості становить 92 494,50 грн.

Судом встановлено, що відповідач працює офіційно водієм-експедитором на Виробничо-комерційній фірмі «Віта-Авто» у формі товариства з обмеженою відповідальністю та отримує середню заробітню плату у розмірі близько 3 500,00 грн. (з врахуванням податків та інших обов'язкових платежів) (а.с.6-7).

Крім того, відповідач згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року у справі №161/4640/17 повинен щомісячно сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини від всіх доходів щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь позивача. Відомостей про наявність на утриманні інших осіб відповідач суду не надав.

Також як встановлено під час судового розгляду та сторонами не заперечується, спірним автомобілем фактично володіє та користується саме відповідач.

За таких обставин, з врахуванням вартості половини спірного транспортного засобу, доходу відповідача, стягнення з відповідача аліментів на утримання спільних дітей подружжя, неподання сторонами інших доказів, що підтверджують додатковий дохід відповідача, суд приходить до висновку про надмірну тяжкість та не спроможність відповідача виплатити компенсацію половини вартості спірного автомобіля, а тому в задоволенні вимоги, щодо стягнення компенсації вартості половини спірного автомобіля необхідно відмовити.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За таких обставин, враховуючи, що предметом позову є поділ майна подружжя, що відповідач не надає свою згоду на оплату суми компенсації спірного автомобіля, а зазначений автомобіль є неподільною річчю та не може бути реально поділеною між сторонами відповідно до їх часток, суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності.

Частиною першою статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, суд залишає понесені позивачем судові витрати за нею.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215, 226 ЦПК України, статтями 65, 69, 70, 71 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя - відмовити.

Визначити, що ідеальні частки колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в автомобілі «Volkswagen Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 1/2 (одна друга) за кожним із них, та залишити цей автомобіль у їх спільній частковій власності без його реального поділу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 27 листопада 2017 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.О. Подзіров