Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/350/17 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позові зазначено, що 17.03.2008 року між ними та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ZPLOGA, згідно з яким ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати останній кредит у розмірі 32071,80 доларів США на термін до 17.03.2028 року, а відповідач ОСОБА_3 зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

В якості забезпечення наданого кредитного договору 17.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, на підставі якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання ОСОБА_3 її зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору.

Свої зобовязання за договором позивач виконав у повному обсязі та видав ОСОБА_3 кредит у розмірі 32071,80 доларів США. Водночас, остання порушила вимоги кредитного договору, у звязку з чим станом на 22.01.2015 року має заборгованість за кредитним договором у сумі 88 616,93 доларів США, що за курсом 15,76 грн. за один долар США, складає 1 396 602, 84 грн.

Посилаючись на ці обставини, просили стягнути солідарно з відповідачів на їх користь заборгованість у розмірі 1 396 602 грн. 84 коп. та судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини,якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, судом встановлено 17.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ZPLOGA, згідно з умовами якого позивач зобовязався надати ОСОБА_3 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у розмірі 32071,80 доларів США (25 000 доларів США на споживчі цілі, а 7 071,80 долар США на сплату страхових платежів) на термін до 17.03.2028 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Відповідно зазначеного кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно кредитного договору № ZPLOGA від 17.03.2008 року, у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує ПАТ КБ «Приватбанк» відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

17.03.2008 року в якості забезпечення наданого кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, на підставі якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання ОСОБА_3 її зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору.

Також, в забезпечення виконання зобовязань кредитного договору № ZPLOGA від 17.03.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки б/н, за яким остання надала в іпотеку нерухоме майно 3-кімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на праві власності.

Свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав.

В порушення умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором не виконала, у звязку з чим ПАТ КБ «Приватбанк» у березні 2009 року звернувся до суду із заявою про звернення стягнення на майно. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2009 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та вирішено: 1) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу квартири за початковою ціною 288 600 грн. в рахунок заборгованості ОСОБА_3, загальний розмір якої складає 196 071 грн. 72 коп.; 2) виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2; зняти ОСОБА_3 з реєстрації за вказаною адресою.

Зазначене рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09.09.2010 року.

17.06.2010 року на виконання рішення суду та повідомлення позивача про намір укласти договір купівлі-продажу іпотечного майна з іншої особою, ОСОБА_3 передала представнику ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі акту приймання-передачі ключі від квартири АДРЕСА_2, а ще раніше - 17.03.2008 року ОСОБА_3 передала представнику банка оригінали правовстановлюючих документів на зазначену квартиру.

Після цього, ОСОБА_3 продовжила не виконувати умови кредитного договору № ZPLOGA від 17.03.2008 року, тому станом на 22.01.2015 року має заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 88 616,93 доларів США, яка складається: заборгованість за кредитом 25 673,31 дол. США, заборгованість по процентам за користування кредитом 20 854,37 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом 589,58 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 37 264,71 доларів США, а також штрафи відповідно до кредитного договору: 15,86 дол. США штраф (фіксована частина); 4 219,10 доларів США штраф (процентна складова), що підтверджується відповідним розрахунком Банку.

Однак, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи, не звернув належної уваги на п. 8.1 вищезазначеного кредитного договору.

За змістом якого сторони встановили строк виконання зобов»язань до 17.03.2028 року.

Крім того, рішення Шевченнківського районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2009 року не можна розглядати як зміну строку виконання зобов»язання, тому що предметом спору було звернення стягнення на предмет іпотеки, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише в 2015 році.

Таким чином висновок суду першої інстанції щодо зміни строку дії кредитного договору є помилковим.

В силу положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу вимог ст. 1054 ч. 2 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом (2) і не випливає із суті кредитного договору.

В силу вимог ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, який є обовязковим для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України:

"Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того же роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України".

Враховуючи, що строк дії договору до 17.03.2028 року, то Позивач має право на стягнення заборгованості за кредитом за період з 22.01.2010 року по 22.01.2015 року з урахуванням збільшеного строку позовної давності до п»яти років згідно п.5.5 договору.

У матеріалах цієї справи також відсутні належні, допустимі докази того, що вищезазначене рішення Шевченнківського районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2009 року було виконано відповідачами на час розгляду цієї справи судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина 2 ст.258 ЦК України установлює, що до вимог про стягнення пені установлюється спеціальна позовна давність - 1 рік.

Як убачається із змісту ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен дізнатися про порушені права.

Таким чином, строк позовної давності в один рік згідно із ст.258 ЦК України щодо стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Строк позовної давності за основним зобов'язанням не пропущений, у зв'язку з чим позивач має право на стягнення пені ( неустойки) за рік, що передує зверненню до суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення пені за період з 25 березня 2014 року по 24 березня 2015 року, оскільки до суду позивач звернувся з позовом 24 березня 2015 року в розмірі 10147,15 доларів США, що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 159919,084 грн.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом встановлено, що договором поруки б/н від 17.03.2008 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_4 певний строк поруки не передбачений. Пунктом 11 даного договору передбачено, що договір діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

Згідно до п.8.1.2. розділу 8 кредитного договору № ZPLOGA від 17.03.2008 року у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1. (в т.м. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає (ст.259 ЦК України) можливість збільшення позовної давності.

Умовами кредитного договору (п.5.5) позивач та ОСОБА_3 дійшли згоди, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів встановлюється тривалістю 5 років.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України

Враховуючи, що ОСОБА_3 відповідно до розрахунку заборгованості у листопаді 2008 року порушила умови оплати, передбаченої п.8.1.1. кредитного договору, а із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся у березні 2015 року, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск банком строку зі зверненням з позовом до поручителя.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку (позивача), як особи, яка подала апеляційну скаргу, лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, апеляційну скаргу Банку у цій справі слід задовольнити частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 61499,37 доларів США, що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 969230 грн. за кредитним договором № ZPLOGA від 17.03.2008 року та складається з :

заборгованість за кредитом 25 673,31 дол. США, що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 404611,366 грн;

заборгованість по процентам за користування кредитом 20 854,37 дол. СШАщо за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 328664,871 грн;

заборгованість по комісії за користування кредитом 589,58 доларів США що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 9291,78 грн;

пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 25 березня 2014 року по 24 березня 2015 року в розмірі 10147,15 доларів США, що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 159919,084 грн.

штраф (фіксована частина) 15,86 дол. США 4 219,10 що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 250 грн;

штраф (процентна складова) 4 219,10 доларів США що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 66493 грн.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі задоволення позовних вимог Банку частково при вищевикладених обставинах, останній має право на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судами першої інстанцій пропорційно до суми задоволених позовних вимог Банку у цій справі, на загальну суму 6080 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року по цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту. Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 61499,37 доларів США, що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 969230 грн. за кредитним договором № ZPLOGA від 17.03.2008 року та складається з :

заборгованість за кредитом 25 673,31 дол. США, що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 404611,366 грн;

заборгованість по процентам за користування кредитом 20 854,37 дол. СШАщо за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 328664,871 грн;

заборгованість по комісії за користування кредитом 589,58 доларів США що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 9291,78 грн;

пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 25 березня 2014 року по 24 березня 2015 року в розмірі 10147,15 доларів США, що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 159919,084 грн.

штраф (фіксована частина) 15,86 дол. США 4 219,10 що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 250 грн;

штраф (процентна складова) 4 219,10 доларів США що за курсом 15,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2015 року складає 66493 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 6080 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: