Справа № 303/5001/16-ц
Номер рядка статистичного звіту - 19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого-судді Гейруша В.Б.

при секретарі Уліганець В.В.

з участю: представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Гринихи Т.Ю., представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачеві цивільну справу справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман Олександр Анатолійович про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися в суд з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман Олександр Анатолійович про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1, укладених 14.03.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, посвідчених приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А.

Позов мотивували тим, що 02.08.2006 року з ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №MKA2GA00000227, на забезпечення якого також було укладено договір іпотеки від 02.08.2006 року. Відповідно до договору іпотеки було передано в іпотеку домоволодіння в АДРЕСА_1, що належало на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Однак надалі їм стало відомо, що ПАТ КБ «Приватбанк», минаючи процедуру звернення стягнення з подальшою реалізацією, уклав договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу Селехман О.А., згідно яких від власного імені продав спірне домоволодіння відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_2. В той же час, при укладені договорів, не були враховані положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме те, що вказане домоволодіння підпадає під дію даного закону, і тимчасово заборонено до відчуження. Крім того, жодної згоди на відчуження майна позивачі не надавали.

Позивач ОСОБА_5, яка одночасно представляє інтереси позивача ОСОБА_6, подала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Гриниха Т.Ю. позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 не визнала, просила в його задоволенні відмовити, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях.

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 не визнав, просив в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що 02.08.2006 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №MKA2GA00000227, згідно якого ОСОБА_5 надано кредит у сумі 8 500 євро на ремонт будинку на строк до 30 липня 2010 року та 341,50 євро на оплату страхових платежів.

В забезпечення виконання зобов"язань за вищезазначеним кредитним договором, 02 серпня 2006 року було укладено договір іпотеки, предметом якого являється домоволодіння АДРЕСА_1.

Внаслідок порушення ОСОБА_5 взятих на себе кредитних зобов"язань, ПАТ КБ "ПриватБанк" як іпотекодержатель за іпотечним договором продав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ? частині житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом укладення 14 березня 2016 року договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А.

Як вбачається із ч. 1 ст. 203 ч. 3 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину в силу ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Суд не приймає до уваги доводи позивачів про те, що продаж будинку вчинено банком незаконно, оскільки діяв мораторій на відчуження майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, виходячи з наступного.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови: що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваних договорів купівлі- продажу, 14 березня 2016 року, позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживали в спірному будинку, що підтверджується листом Шенборської сільської ради за вих.№ 139/02-23 від 29.06.2017 року, згідно якого ОСОБА_5 не проживає в будинку АДРЕСА_1 з 2013 року, ОСОБА_6 не проживає в зазначеному будинку з 2015 року.

У відповідності до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вищезазначеному, позивачами не надано доказів того, що вказаний будинок є їх постійним місцем проживання, тому суд приходить до висновку про те, що до вказаних правовідносин не може бути застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а укладення спірних договорів не можна вважати таким, що суперечить вимогам цього закону.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що жодна із обставин, вказаних позивачами як підстава задоволення позову, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, такі обставини нічим не підтверджені і необґрунтовані. При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу банк діяв як відповідно до вимог закону, так і укладеного між сторонами договору іпотеки, а тому вимоги позивачів є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10-13, 81,83, 259,263,264,265, 266, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, ЗУ "Про іпотеку", суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман Олександр Анатолійович про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий В.Б.Гейруш