Справа № 645/4856/16-ц
Провадження № 2/645/379/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.

при секретарі судових засідань - Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя, витребування майна та припинення права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в остаточно уточненій редакції якого просила встановити факт сумісного проживання однією сім'єю як подружжя без реєстрації шлюбу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 11.04.1999 року по 11.09.2016 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розділити дане майно, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, витребувати з володіння ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та повернути його власнику - ОСОБА_2, припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, зазначивши право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2. В обґрунтування позову посилалася на те, що ОСОБА_2 з 11.04.1999 року по 11.09.2016 року проживала однією сім'єю як подружжя без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3. Зародилися дружні відносини між позивачем та відповідачем в 1994 році за місцем їх роботи в виконкомі Фрунзенського району м. Харкова. На той час обидві сторони були розлучені. З 1994 року по квітень 1999 року позивач та відповідач мали дружні стосунки, які незабаром перейшли в сімейні. В результаті чого в квітні 1999 року відповідач по справі ініціював сумісне проживання однією сім'єю, а свою квартиру залишив першій дружині. Відповідач перевіз до квартири позивачки речі. Разом з позивачем та відповідачем мешкали сини позивачки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. Щотижня позивач та відповідач на вихідні дні виїздили в с. Шелудьківка Зміївського району Харківської області допомагали по господарству батькам позивачки. З 1999 року по вересень 2016 року позивач та відповідач неодноразово відпочивали сім'єю в Криму, Буковелі, Трускавці, Туреччині. Відпочинок та побут забезпечувався сторонами сумісними зусиллями, вони мали спільний бюджет, приймали узгоджені рішення щодо придбання дорогоцінних покупок, сторони опікувалися один за одного як чоловік та дружина, підтримували у різних життєвих ситуаціях, надавали поради у робочих питаннях. В 2005 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стало відомо, що в будинку, де вони мешкають продається квартира, оскільки вони мали спільне збереження, було прийнято рішення про придбання чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1. Придбана квартира була оформлена на ОСОБА_3, та придбана за договором купівлі - продажу від 22.03.2005 року та за договором купівлі - продажу від 22.04.2005 року. В даній квартирі було проведено капітальний ремонт та придбано меблі за сумісні кошти. Фінансову допомогу на придбання квартири на ремонті роботи було надано з боку батьків позивачки, які мали худобу, земельну ділянку, реалізовували продукти свого господарства та віддавали позивачці гроші. В вересні 2006 року в квартиру АДРЕСА_1 переїхали позивачка, відповідач та молодший син позивачки - ОСОБА_5. В квартирі АДРЕСА_2 залишився проживати старший син позивачки. У 2009 році відповідач вийшов на пенсію, та між сторонами була домовленість, що свою пенсію він витрачає на власний розсуд, а доходи від роботи позивачки йдуть у спільний бюджет. В вересні 2016 року позивач та відповідач прийняли рішення відпочити за кордоном. Проте, в останній час, відповідач заявив, що не готовий витрачати кошти на відпочинок і позивачка має винайти кошти поза бюджетом сім'ї для відпочинку. Така позиція позивачці була не зрозуміла та між ними виникла сварка, в результаті чого позивачка виїхала на відпочинок разом із подругою. А коли позивачка повернулася з відпочинку 11.09.2016 року, ОСОБА_3 змінив замки в квартирі АДРЕСА_1 та заявив позивачці, що він не хоче її бачити, між ними все скінчено. Нових ключів позивачці ніхто не дав. На сьогодні відповідач відмовляється спілкуватися, визнавати квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю та розділити її у встановлений законом спосіб. Крім того, на теперішній час, спірна квартира подарована доньки відповідача - ОСОБА_4, у зв'язку з чим позивачка вважає, що вона має право витребувати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 з володіння власника ОСОБА_4, в порядку ч. 3 ст. 388 ЦК України, яка придбала майно безоплатно.

Позивачка посилаючись на норми СК Кодексу України просила про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючи на обставини викладені вище, та зазначаючи, що у позивачки та відповідача були відносини притаманні подружжю, адже вони мешкали під одним дахом, опікувалися один про одного, разом харчувалися, прибиралися, відпочивали, проводили сімейні свята, допомагали дітям, надавали поради в робочих та побутових ситуаціях, витрачали сумісні кошти на побутові потреби, тощо. Рішення про придбання спірного житла було прийнято саме з метою вирішення житлового питання дітей позивачки, які були дорослі та бажали мешкати окремо. ОСОБА_2 намагалася усіма зусиллями забезпечити ОСОБА_3 сімейним домашнім теплом та опікою. Позивачка та ОСОБА_3 на момент початку сумісного проживання як подружжя, не перебували в офіційних шлюбах з третіми особами, та ніхто з них не розпочав жити з третіми особами в цивільному або офіційному шлюбі. Позивачка приклала немало зусиль для утримання та придбання спірного житла, з моменту придбання спірної квартири вона забезпечувала чистоту, красоту цього житла, розроблювала інтер'єр, оновлювала його певними аксесуарами, стежила за його станом.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у позові у повному обсязі, в запереченнях зазначали, що питання про укладання офіційного шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ніколи не обговорювалося, крім того, ОСОБА_3 ніколи не називав ОСОБА_2 своєю дружиною. ОСОБА_2, проживаючи під один дахом з відповідачем у його квартирі, готувалася до розриву відносин, оскільки заздалегідь сфотографувала особисті документи ОСОБА_3 - договір купівлі - продажу квартири № 46, техпаспорт, паспорт ОСОБА_3, його ідентифікаційний номер. З лютого 2016 року ОСОБА_3 всі свої документи заховав у сейф, ключ від якого був лише у нього. Загального бюджету як однієї з обов'язкових складових поняття «сім'я» у позивача та відповідача ніколи не було. Свої доходи ОСОБА_3 витрачав на утримання квартири, сплату комунальних послуг, придбання товарів повсякденного вжитку, предметів особистого користування. Ніякої участі у вищезазначених витратах позивачка ніколи не приймала, продукти харчування купляв кожний собі окремо та ОСОБА_3 завжди занотовував свої витрати у особистому щоденнику. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали під одним дахом лише як співмешканці, особи, не пов'язані спільним побутом, спільними дітьми, загальним бюджетом, тощо. Дійсно ОСОБА_3 робив подарунки ОСОБА_2, але виключно у зв'язку з Днем народження. Жодних подарунків без поводу ОСОБА_3 позивачці не дарував. Сумісний відпочинок дійсно мав місце на початку спільного проживання між сторонами, але, навіть при сумісному виїзді на відпочинок всі фінансові витрати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 здійснювали кожен за свій особистий рахунок, починаючи з придбання путівок, витрат на проїзд автомобілем, продуктів харчування та інших речей. Позивачка неодноразово відпочивала одна, навіть не пропонуючи спільний відпочинок, або зі своїми подругами. Проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в одному помешканні не виникли сімейні відносини, взаємні права та обов'язки, притаманні подружжю. Квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_3. у 2005 році придбав за кошти, які належали особисто йому. В договорах купівлі-продажу квартири не прописані будь-які частки між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, про що мало бути зазначено в ситуації подружніх відносин між ними та купівлі квартири за сумісні доходи, спільні збереження або будь-який вклад ОСОБА_2 при укладанні даного правочину. Так, ОСОБА_3, 07.02.2005 року позичив у ОСОБА_9 70 000 грн. та згідно договору безвідсоткової позички від 21.04.2005 року ОСОБА_3 взяв у борг у ППТФ «Юсі» грошові кошти в сумі 105 000 грн., саме за ці кошти була придбана квартира АДРЕСА_4. Джерел доходів, які могли б покрити хоча б частину вартості угоди купівлі - продажу спірної квартири позивачка не мала. Після придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_4, в ній було проведено ремонт, придбані меблі, побутова техніка та інше за кошти, що належали йому особисто. ОСОБА_3 займався ремонтом та облаштуванням квартири самостійно.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2, просивши відмовити в їх задоволенні.

Суд, вислухавши позивача, її представника, відповідача ОСОБА_3 та його представника, ОСОБА_4, свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).

Стосовно вимог ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 з 11.04.1999 року по 31.12.2013 року без реєстрації шлюбу слід зазначити, пунктом 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За змістом частини 6 ст. 235, ч. 4 ст. 256 ЦПК України, а також роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у разі наявності спору про право, заяву про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу належить розглядати у порядку позовного провадження.

Статтею 2 СК України закріплено, що цей кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім'ї, визначеними у ньому.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України, якою регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Проте за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

Відповідно п. 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 р. N 3).

Оскільки до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, нормами якого визнавався лише шлюб, який укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, то встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1998 року по 31.12.2003 року не несе юридичних наслідків, оскільки саме СК України вперше врегульовано питання про право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Проте починаючи з 01 січня 2004 року по 11.09.2016 року суд вважає можливим встановити факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та вважає даний факт доведеним.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 18.12.1986 р. у справі «Джонсон проти Ірландії», яке є джерелом права в Україні, поважний суд визначив, що поняття сім'я виходить за межі формальних відносин та встановлених законом угод, тобто не обмежується виключно стосунками, заснованими на шлюбі, і може включати інші «родинні» зв'язки, коли сторони живуть спільно поза шлюбом.

Згідно положень ч. 2 та ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

В судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_10 пояснила, що з 2009 року вона знайома із ОСОБА_2, дружні стосунки з позивачкою має з 2011 року. Вона знала ОСОБА_3 як чоловіка ОСОБА_2. Свідок повідомила, що була в гостях у сторін по справі по АДРЕСА_9, під час перебування в гостях ОСОБА_2 готувала їжу, тоді як ОСОБА_3 показав квартиру. При цьому при спілкуванні між ОСОБА_2 з ОСОБА_3, ОСОБА_2 називала його чоловіком. Також всі разом вони ходили святкувати свята. Крім того, онуки ОСОБА_3 називали ОСОБА_2 бабусею. Зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що саме разом із ОСОБА_3 остання купувала продукти харчування, також їй зі слів ОСОБА_2 відомо, що разом вони відпочивали.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_2 її тітка. Після закінчення інституту мешкала за адресою: АДРЕСА_5 з грудня 2011 року по грудень 2012 року. В даній квартирі також мешкала її тітка ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3, відносини між якими були дуже добрі. Їй як племінниці було достеменно відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мешкають разом приблизно 20 років. Після того, як вона вийшла заміж, мешкала в квартирі АДРЕСА_6 та підтримувала стосунки з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, неодноразово була у них в гостях.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що має дружні стосунки з позивачкою та їй відомо, що ОСОБА_13 дарував ОСОБА_2 подарунки, зазначаючи при цьому, що вона дуже гарна господиня, перебуваючи у неї в гостях також це чула, а також неодноразово вони разом їздили відпочивати до с. Шелудьківка, де ОСОБА_13 та ОСОБА_2 поводили себе один з одним як чоловік та дружина.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 почалися з кінця 90-х років. Через деякий час ОСОБА_3 почав мешкати разом із ОСОБА_2. Свідок пояснив, що він сприймав ОСОБА_3, як чоловіка ОСОБА_2, оскільки останні мешкали разом, ОСОБА_14 робив подарунки ОСОБА_15, - шубу, дорогоцінності, посуд, вони разом їздили відпочивати до Туреччини, Криму, дарував квіти ОСОБА_2. Крім того, у ОСОБА_4 двоє дітей, які приходили до них, та які називали ОСОБА_2 бабусею. Також, між ним та ОСОБА_3 були дуже дружні стосунки, та свідок неодноразово звертався до нього за порадою.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 на той факт, що онуки останнього називали ОСОБА_2 бабусею, через похилий вік, суд вважає неспроможними, оскільки людину похилого віку, яка не є бабусею, як зазначає представник, можливо називати по імені, або по імені та по батькові. Крім того, слід зауважити, що онуки ОСОБА_13 відсилали ОСОБА_2 листівки з привітаннями, які були оглянуті судом в судовому засіданні, в яких також називали ОСОБА_2 бабусею, в зв'язку із чим доводи відповідача та його представника суд ставить під сумнів, що «чужу людину» взагалі можливо називати бабуся, тим паче направляти їй листівки із привітаннями.

Необхідно також зауважити, що в матеріалах справи містяться декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік та за 2015 рік ОСОБА_2, відповідно до яких остання зазначила ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, як співмешканця, в графі декларуй про майно, що перебуває у власності, в оренді чи іншому праві користування членів сім'ї декларанта, ОСОБА_2 зазначено майно, яке належить ОСОБА_3, крім того зазначено ідентифікаційний номер останнього.

Суд вважає неспроможними доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 була його співмешканкою та у них був відсутній спільний бюджет та спільне господарство, та взагалі відносини відсутні притаманні подружжю, оскільки ніхто із сторін в судовому засіданні не заперечував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно знайомі з кінця 90-х років, сам ОСОБА_3 повідомив в судовому засіданні, що вони мешкали разом під одним дахом декілька років.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст.ст. 3, 74 СК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Показання свідків з боку позивачки, декларації про доходи останньої, світлини де вони зображені разом із ОСОБА_3, пояснення самого ОСОБА_3 про те, що вони мешкали разом в одній квартирі, дають підстави суду вважати про наявність стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які притаманні подружжю.

Допитані свідки, запрошені відповідачем ОСОБА_3 - ОСОБА_16, ОСОБА_4 не спростовують відсутність встановленого факту.

Що стосуються вимог позивачки про визнання квартири АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю подружжя та поділ даного майна.

Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Так, у рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Захист права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах ВС України від 04 квітня 2011 року по справі № 3 - 18 цс 11.та від 07.11.2012 року у справі №6-107 цс 12.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України у справі №6-2333цс15 від 25.11.2015 року.

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16 висловлена правова позиція, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Правові позиції Верховного Суд України згідно з ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно договору купівлі - продажу від 22.03.2005 року ОСОБА_3 придбав 46/100 квартири АДРЕСА_8, та за договором купівлі - продажу від 22.04.2005 року придбав 54/100 вищевказаної квартири.

В судовому засіданні позивачка повідомила, що грошові кошти на придбання квартири надавали ОСОБА_3 її батьки, крім того, квартира придбана на сумісні кошти її та ОСОБА_3.

Проте, відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим.

Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимогам ЦПК України, позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірна квартира придбана на сумісні кошти її та ОСОБА_3.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

В свою чергу, згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

В свою чергу ОСОБА_3 в судовому засіданні надав розписку від 07.02.2005 року про отримання в борг грошових коштів в розмірі 70 000 грн. від ОСОБА_18 та копію безвідсоткової позички № 2104/51 від 21.04.2005 року, укладеної між ОСОБА_3 та ППТФ «Юсі» , згідно з якою він позичав грошові кошти в сумі 105 000 грн.

Крім того, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 підтвердив факт наявності розписки та повернення його грошових коштів. ОСОБА_18, пояснив, що саме ОСОБА_3 віддавав йому гроші. Також свідок підтвердив той факт, що коли позичалися грошові кошти, ОСОБА_3 повідомив, що вони необхідні йому для придбання квартири.

В судовому засіданні ОСОБА_3 повідомив, що саме він займався ремонтом та облаштуванням квартири, на підтвердження чого ним були подані відповідні чеки на купівлю меблів, техніки.

Також саме ОСОБА_3 представлені суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг на спірну квартиру.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_3, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю та її поділу.

Що стосується вимог про витребування з володіння ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та повернення її ОСОБА_2 та припинення права власності ОСОБА_4, на 1/2 частину квартири, внесення змін до запису про право власності.

Так, згідно договору дарування від 18.10.2016 року, ОСОБА_3, діючи добровільно без будь-якого фізичного та морального примусу, передав безоплатно у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на праві приватної власності.

Посилання позивачки та її представника на положення п. 3 ст. 388 ЦК України, суд вважає помилковими.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Правило ч. 3 ст. 388 ЦК встановлює виключення з правил захисту прав власника по віндикаційному позову, установленому у ч. 1 ст. 388 ЦК України. Так, у випадку, якщо річ була придбана добросовісним сплатним власником у порядку, встановленому для виконання судових рішень, то у нього не можна витребувати річ навіть у тих випадках, коли річ була загублена власником чи викрадена у нього, чи вибула з володіння власника при інших обставинах не з його волі. У випадку, якщо добросовісний власник придбав річ безоплатно у особи, що не мала права її відчужувати, то віндикаційний позов власника підлягає задоволенню у всіх випадках, незалежно від того, як вибула річ з володіння власника (з його волі чи не з його волі). Правило ч. З ст. 388 розраховано лише на випадки, коли відчужуватель речі не має права розпоряджатися нею. Можливість вилучення власником речі в будь-якого безоплатного набувача даним правилом виключається.

Проте, квартира АДРЕСА_1 на момент укладення договору дарування належала виключно ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя, витребування майна та припинення права власності - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 з 01 січня 2004 року по 11 вересня 2016 року.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -