Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/753/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.05.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 січня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору,

УСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів ФОП ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», в якому з підстав, передбчаних ч.ч. 1 і 5 ст. 10, ч. 9 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», просив розірвати договір № BF 964 від 02.09.2015 року, укладений ним з відповідачем ФОП ОСОБА_2, та договір № 8989 від 02.09.2015 року укладений ним з відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк», а також стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача понесені збитки в розмірі 5175,00 грн. та пеню в розмірі 3-х відсотків вартості послуги за кожен день прострочення (виходячи з розрахунку 155,25 грн. за 1 день), починаючи з 14.10.2015 року до дня ухвалення рішення, стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь сплачені на підставі договору про надання споживчого кредиту № 8989 від 02.09.2015 року кошти.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 02.09.2015 року між ним та відповідачем ФОП ОСОБА_2 було укладено договір підряду, згідно умов якого ОСОБА_3 як Замовник доручив, а ФОП ОСОБА_2 як Виконавець зобовязався організувати роботи з виготовлення і передачі у власність позивача ПВХ конструкцій (виробів - металопластикових вікон) за розцінками Виконавця. Ціна виробів за договором була визначена сумою в 5175,00 грн.

За укладеним договором позивач зобовязався оплатити вартість виробу, а Виконавець зобовязався після оплати передати у власність позивача виготовлені вироби протягом 30 робочих днів з моменту укладення договору.

Для виконання договору, за пропозицією останнього, позивач уклав договір споживчого кредиту з відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» за № 8989 від 02.09.2015 року на суму 5175,00 грн. За цим договором позивач підтвердив свої зобовязання і доручив банку встановити регулярний платіж з його картки. Кількість платежів 24, щомісячний платіж 365,71 грн., щомісячна комісія 150,08 грн.

Зазначав, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» перерахував відповідачу ФОП ОСОБА_2 кошти в розмірі 5175,00 грн., вважається, що позивач виконав свої зобовязання за договором № 964, але відповідач ФОП ОСОБА_2 в порушення умов укладеного договору не передала позивачу у власність виготовлені вироби протягом 30 робочих днів з моменту укладення договору.

У зв'язку з тим, що ФОП ОСОБА_2 не виконала свої зобовязання за договором ОСОБА_3 вважав, що цей договір підлягає розірванню з виплатою йому збитків та пені, і як наслідок розірванню підлягає договір укладений з ПАТ КБ «Приватбанк» з поверненням усіх коштів, сплачених ним за кредитним договором.

В процесі розгляду справи позивач збільшував свої позовні вимоги в частині суми стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_2 на його користь пені в розмірі 3-х відсотків вартості послуги за кожен день прострочення та стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь коштів, сплачених на підставі Договору про надання споживчого кредиту №8989 від 02.09.2015 року .

Остаточно ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь пеню, що обрахована станом на 31.01.2017 року в розмірі 3-х відсотків вартості послуги за кожен день прострочення ( 155.25грн. за 1 день) починаючи з 14.10.2015 року до дня ухвалення рішення (155.25грн.х 476 днів) - 73899.00грн.; стягнути з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь сплачені ним на підставі Договору про надання споживчого кредиту №8989 від 02.09.2015 року кошти згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 7543.87грн., а також врахувати зняті банком з його карткового рахунку додатково в грудні 2016 року на погашення суми боргу в розмірі 380.34 грн. та суми комісії в розмірі 266.49 грн., у січні 2017 року - суми боргу в розмірі 380.34 грн., що загалом становить суму сплачених за даним договором коштів станом на 31.01.2017 року 8571.04 грн.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 січня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Розірвано договір BF 964, укладений 02.09.2015 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені збитки в розмірі 5175,00 грн.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пеню в розмірі 3-х відсотків вартості послуги за кожний день прострочення (виходячи з розрахунку 155,25 грн за 1 день, починаючи з 14.10.2015 року, до дня ухвалення рішення судом), що становить 73 899,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що суд неповно встановив обставини справи, неналежно перевірив доводи позивача. Вона не була повідомлена про час і місце судового розгляду справи, тому була позбавлена можливості подати докази виконання замовлення відповідно до умов договору і відмову споживача від одержання замовлених конструкцій, в зв'язку з чим просила суд апеляційної інстанції прийняти і оцінити надані нею докази.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги та клопотання про долучення доказів і допит свідка ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила суд апеляційної інстанції дослідити нові докази, неподання яких зумовлено поважними причинами.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_6 частково підтримав доводи апеляційної скарги і просив залишити рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до банку без змін, не заперечував проти його скасування в іншій частині.

Позивач, який належним чином провідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення йому поштового відправлення з підписом ОСОБА_3, в засідання апеляційного суду двічі не з'явився, що відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши дововідача, пояснення представників відповідачів, свідка, дослідивши надані сторонами докази, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на умовах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених і Кодексом.

У статтях 60, 61 ЦПК встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами.

Згідно з положенням, передбаченим ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обовязків доказування.

При вирішенні спорів про захист прав споживача слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобовязання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові).

До фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, слід віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги), чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме, відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів, чи мало місце використання товару, чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоровю або майну споживача.

При зверненні до суду позивач поєднав вимоги про відмову від договору про виконання робіт (надання послуг), повернення сплачених коштів та стягнення пені за кожний день прострочення виконання роботи (надання послуги).

Суд першої інстанції, задовольняючи ці позовні вимоги, неправильно застосував положення закону щодо наслідків розірвання договору й відповідальності за прострочення виконання договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" № 1023-ХІІ ( редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим, споживач має право відмовитись від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків. Таке ж правило міститься у ст. 849 ЦК. На відміну від ЦК Закон № 1023-ХІІ містить застереження: якщо виконано понад 70 % загального обсягу робіт (надання послуг) споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Згідно частинами 2 і 5 ст. 653 ЦК у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Якщо договір змінений або розірваний у звязку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

У ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ передбачено, що у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку у розмірі 3 % загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобовязання, не звільняє його від виконання зобовязання в натурі.

У ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 622 ЦК боржник, який сплатив неустойку і відшкодував збитки, завдані порушенням зобовязання, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 6 ст. 10 цього Закону виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов'язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 цього Закону у разі реалізації споживачем своїх прав, передбачених статтями 8 і 10 цього Закону, ці права діють і стосовно кредитодавця, що надав йому споживчий кредит для придбання продукції. Кредитодавець у такому випадку зобов'язаний повернути споживачеві суму вже здійснених ним виплат при розірванні договору купівлі-продажу (виконання роботи, надання послуги) або здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача.

Відповідно до ст. ст. 837, 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст. 872 ЦК України якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати на своїм вибором: 1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; 2) розірвання договору та відшкодування збитків.

Судом установлено, що 02.09.2015 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ФОП ОСОБА_2 укладено договір № BF 964, за умовами якого позивач, як Замовник, доручив, а відповідач, як Виконавець, зобовязався організувати роботи з виготовлення і передачі позивачу у власність ПВХ конструкцій (виробів - металопластикових вікон і балконного блоку) за розцінками Виконавця (а.с. 6).

Згідно укладеного Договору: загальна площа виробів складала 2,83 кв.м.; колір профіля білий; наповнення 4-16-4; профіль: ПВХ Steko; вартість виробу 5175,00 грн.

Відповідно до пунктів 3.1 3.2 Договору, позивач зобовязався оплатити вартість виробу в сумі 5175,00 грн., а відповідач ФОП ОСОБА_2, після проведення оплати, передати позивачу у власність виготовлені вироби протягом 30 робочих днів з моменту укладення договору.

Згідно п. 3.5 Договору замовник зобов'язаний прийняти виготовлені вироби. За умовами п. 3.7 Договору виконавець має право залучити третіх осіб для виконання умов договору.

Відповідно до п. 3.10 Договору замовник підписує акт прийому-передачі або надає мотивовану вимову від писання акту прийому-передачі з вказівкою на недоліки. У випадку не підписання замовником акту прийому-передачі і не надання мотивованої відмови, виконавець має право не передавати виготовлені вироби у власність замовника.

Позивач з метою виконання зобовязань перед ФОП ОСОБА_2 щодо оплати замовлення уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір споживчого кредиту № 8989 від 02.09.2015 року на суму 5175,00 грн., за умовами якого позивач підтвердив свої зобовязання за договором № 8989 і доручив ПАТ КБ «Приватбанк» встановити регулярний платіж з його картки на погашення кредитної заборгованості. За умовами кредитного договору: кількість платежів - 24, щомісячний платіж - 365,71 грн., щомісячна комісія - 150,08 грн. Строк виконання зобов'язання по вказаному договору з 02.09.2015 року по 02.08.2017 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання умов кредитного договору перерахував ФОП ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5175,00 грн. (а.с.7 т. 1), та щомісячно проводить списання коштів з карткового рахунку позивача на погашення його кредитної заборгованості, що не заперечується сторонами.

05.09.2015 року позивач направив на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» заяву, в якій описав ситуацію з оформлення ним споживчого кредиту для виконання зобовязань за договором BF 964 від 02.09.2015 року, укладеним з ФОП ОСОБА_2, та зазначив, що 02.09.2015 року кошти з його кредитного рахунку були зняті проти його волі, доручення на їх переказ він не давав, а тому просив банк здійснити повернення списаних коштів з його кредитного рахунку 5363 5423 0341 7084 та в подальшому такі платежі не проводити. Через підписання неналежною особою договору № 964 на виконання робіт по виготовленню металопластикових вікон він звернувся до правоохоронних органів та до суду про визнання його недійсним ( а.с. 35-37 т. 1).

Проте питання про відмову від договору (розірвання), укладеного з ФОП ОСОБА_2, з підстав, передбачених ч. 12 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", через виникнення обставин, передбачених в абзаці першому цієї частини, а саме якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, ОСОБА_3 не ставив.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_2, виходив з того, що позивач виконав свої зобовязання за п. 3.1. договору № BF 964, укладеного 02.09.2015 року з ФОП ОСОБА_2, а останнння в порушення пункту 3.2 Договору не передала замовнику у власність виготовлені вироби протягом 30 робочих днів з моменту укладення договору, вважаючи, що строк виконання зобовязань ФОП ОСОБА_2 сплив 13.10.2015 року. Матеріали справи не містять доказів про підписання сторонами акту приймання-передачі виробів, як передбачено пунктом 3.9. Договору. Тому за відсутності підписаного Замовником акта приймання-передачі замовлених виробів суд дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_2 не виконала своїх зобовязань і повинна нести відповідальність.

Крім того суд врахував, що 12.10.2015 року позивач направляв на адресу ФОП ОСОБА_2 претензію по договору № 964 від 02.09.2015 року, в якій просив у звязку з невиконанням умов договору розірвати даний договір та сплатити понесені збитки, на підтвердження чого посилався на квитанцію № 8873 від 12.10.2015 року (а.с.8 т. 1).

При цьому, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що вказана позивачем претензія складена і направлена за 2 дні до закінчення строку виконання зобов'язань, який фактично спливає 14.10.2015 року, а також те, що позивач вже 05.09.2015р. надіслав на адресу ПАТ КБ "Приватбанк" заяву, в якій зазначав, що він просить здійснити повернення сплачених коштів з кредитного рахунку і в подальшому такі платежі не проводити, посилаючись на свою незгоду з умовами укладеного з ФОП ОСОБА_2 договору на виконання робіт по виготовленню ПВХ конструкцій (пластикових вікон), але не вчинив дій щодо припинення договору підряду.

Розглядаючи справу по суті суд першої інстанції безпідставно вважав, що відповідач ОСОБА_2 про час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Направлена судом кореспонденція, в тому числі копія позовної заяви, ухвали суду, інші процесуальні документи, судові повістки, не були вручені ОСОБА_2 в порядку передбаченому ст. ст. 74-76, 127 ЦПК України, і повернулись до суду без вручення поштового відправлення або без підпису отримувача (а.с. 31, 63, 65, 94-95, 107-110, 125-126, 137-138, 182-183, 186 т. 1), лише одне поштове повідомлення містить підпис про вручення ФОП ОСОБА_2 судової повістки на 31.01.2017 року (а.с. 200, 203 т. 1).

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обовязковою.

Згідно з ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Отже, матеріали справи не містять даних про належну фіксацію вручення ОСОБА_2 усіх судових повісток, а згідно з ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки; першої неявки сторони, оповіщеної у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, коли повідомлені причини неявки буде визнано судом поважними; у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Розглянувши справу за відсутності ОСОБА_2, порушивши її конституційне право на участь у судовому засіданні та проігнорувавши вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий судовий розгляд та ч. 1 ст. 27, ст. 158 ЦПК України, суд першої інстанції її доводи не зясував і не забезпечив їй можливість переконувати суд в обґрунтованості своїх тверджень.

Згідно ч. 2 ст. 303 ЦПК апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Ураховуючи, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи у суді першої інстанції, апеляційним судом досліджено надані нею на підтвердження доводів апеляційної скарги докази.

Заперечуючи проти позову та висновків суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 зазначала, що враховуючи п. 3.7 укладеного між нею та позивачем договору ВF 964 , 03.09.2015 року, вона направила на електронну адресу товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" замовлення № 290580. У замовленні від 03.09.2015р. вказано, що клієнт знаходиться в АДРЕСА_1 (адреса позивача).

В той же день 03.09.2015 р. ФОП ОСОБА_2 було здійснено оплату через ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" за замовлення ОСОБА_3 № 290580. Виготовлене у повному обсязі замовлення № 290580 було відправлено від товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Стеко" (видаткова накладна від 16.09.2015 року - а.с. 26 т. 2) .

30.09.2015 р. замовлення позивача № 290580 було доставлено йому за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується завданням на погрузку і маршрутним листком (а.с. 27 т. 2), проте ОСОБА_3 відмовився прийняти виготовлене замовлення, про що особами, уповноваженими на здійснення доставки замовлення, складено акт № 1 від 30.09.2015 р. (а.с. 238 т. 1).

До цього часу, металопластикові конструкції: вікна і балконний блок, виготовлені на замовлення ОСОБА_3 № 290580, зберігаються у належному ОСОБА_2 приміщенні, про що надано фото упакованих конструкцій з адресою доставки (а.с. 239-241 т. 1).

Свідок ОСОБА_5, яка на той період працювала менеджером у ФОП ОСОБА_2, підтвердила вищезазначені обставини, і вказала, що ОСОБА_3 в порушення пунктів З.5., 3.10 договору, відмовився приймати замовлення № 290580 та підписати акт прийому-передачі виготовлених металопластикових вікон і балконного блоку, про що складено акт, який вона також підписала разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 238 т. 1).

Тобто з урахуванням всіх наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів не можна погодитись із висновком суду першої інстанції щодо порушення ФОП ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за договором ВF 964 від 02.09.2015 р. і як наслідок наявності передбачених ч.1, ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" підстав для розірвання спірного договору на виконання робіт по виготовленню і передечі у власність ОСОБА_3 ПВХ конструкцій та стягнення понесених ним збитків і пені за невиконання умов договору.

У зв'язку з викладеним не підлягають задоволенню і вимоги щодо повернення банком усіх сплачених позивачем коштів за споживчим кредитом в порядку, передбаченому ч. 9 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" .

Наведене свідчить, що суд першої інстанції фактично ухилився від з'ясування обставин, що свідчить про недотримання встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка має значення для правильного вирішення справи, а тому ухвалення судом рішення без їх з'ясування та оцінки є помилковим.

За таких обставин, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення збитків і пені, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог за їх безпідставністю та необгрунтованістю.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» щодо розірвання укладеного між ними кредитного договору №8989 від 02.09.2015 року суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбчених Законом України "Про захист прав споживачів" та ст. 651, 652 ЦК України.

Рішення суду в цій частині не оскаржується і апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення збитків і пені скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя:

Судді: