Справа № 459/2435/17
Провадження № 2/459/980/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Рудакова Д.І.,

з участю: секретаря судового засідання Сиванич У.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «УКРЗАХІДВУГЛЕБУД» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 625,08 грн., 2 557,38 грн. компенсації втрати частини заробітку, 10 212,29 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу затримки розрахунку з 01.06.2017 року по 01.09.2017 року та 3 000,00 грн. моральної шкоди. На обгрунтування своїх вимог послався на те, що працював водієм у відповідача з 1983 року по червень 2017 року. З 01.06.2017 року був звільнений за станом здоровя. З дня звільнення і по сьогоднішній день відповідач не розрахувався з ним, у звязку з чим існує заборгованість в розмірі 33 625,08 грн. Вказує, що він являється інвалідом II групи, група інвалідності встановлена йому безтерміново, має на утриманні дружину та двоє дітей, а відповідач, знаючи його скрутну матеріальну ситуацію й досі не провів з ним розрахунок, у звязку з чим він зазнав сильні душевні страждання та переживання, зазнав стресу, що негативно вплинуло і на його здоровя, зявився головний біль, дратівливість, був позбавлений можливості купувати продукти харчування та предмети одягу належної якості та необхідній кількості.

Позивач в судове засідання не зявився, подав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача у судові засідання двічі підряд не зявився, хоча був належним чином повідомленим по такі, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав.

Згідно з частиною 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин наявні підстави для заочного розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Установлено, що позивач з 1983 року по червень 2017 року працював на підприємстві відповідача.

Згідно з копією наказу від 01.06.2017 року № 34-к позивач звільнений з роботи за станом здоровя згідно ст.40 п.2 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (а.с. 17).

На даний час відповідач не провів розрахунок з позивачем, заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 станом на 01.08.2017 року становить 33 625,08 грн. (а.с. 18).

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

У відповідності до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу (п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів N 9 від 06.11.92р.).

Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обов»язку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов»язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

На думку суду наведений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку не вірний, виходячи з наступного.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За останні 2 календарні місяці роботи позивача перед звільненням (квітень та травень 2017 року), заробітна плата позивача становила 7 468,96 грн. за 39 відпрацьованих робочих дні.

Отже, середньоденна заробітна плата складає: 7 468,96 грн. / 39 = 191,51 грн.

Кількість робочих днів, що підлягають оплаті за час вимушеного прогулу з 02.06.2017 року по 01.09.2017 року становить 63 дні: червень 19, липень 21, серпень 22, вересень - 1 (згідно з листом Мінсоцполітики України від 05.06.2016 року № 1155/0/14/-16/13), тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 191,51 х 63 = 12 065,13 грн.

Також суд, керуючись вимогами ст..34 Закону України «Про оплату праці» та ст..1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» погоджується із наведеним позивачем розрахунком позивача компенсації втрати частини заробітку.

Водночас, суд, беручи до уваги вимоги ч.1 ст.11 ЦПК України (щодо меж позовних вимог) вважає, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 33 625,08 грн., 2 557,38 грн. компенсації втрати частини заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, указаному позивачем 10 212,29 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів і зборів підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з відповідача в сумі 3 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 Цивільного кодексу України).

У відповідності із частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Судом встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, а саме - порушення вимог ст. 116 КЗпП України.

З пояснень позивача у позовній заяві вбачається, що невиплата коштів змусила пристосовуватися до нових умов життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На думку суду, порушення конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, яке змушує шукати інших джерел заробітку, призводить до певної економії та необхідності змінювати звичний спосіб життя, свідчить про наявність у позивача моральної шкоди.

Як роз»яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Отже, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а саме невиплатою заробітної плати та, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. співрозмірними із завданою шкодою. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм (їх тривалість, можливість відновлення, істотність змін в житті, тощо), а тому, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідним стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства»(Case ofABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення.

Таким чином, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову у спосіб, вказаний вище.

Суд допускає негайне виконання рішення у частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за один місяць.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Державної судової адміністрації України у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88,212-215, 218, 224-226, 228, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «УКРЗАХІДВУГЛЕБУД» на користь ОСОБА_1:

- заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 625,08 грн.,

- 2 557,38 грн. компенсації втрати частини заробітку,

- 10 212,29 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.06.2017 року по 01.09.2017 року із відрахуванням з цієї суми стягнення податків та обов'язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати,

- 1 000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «УКРЗАХІДВУГЛЕБУД» на користь Державної судової адміністрації України у розмірі 640,00 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення може бути переглянуте Червоноградським міським судом Львівської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. І. Рудаков