Справа № 202/2259/17
Провадження № 2/202/1457/2017
27 квітня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Мороза В.П.,
при секретарі Распутній В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, визнання права власності, -
ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, визнання права власності.
Позивач вважає дії відповідача неправомірними, у звязку з чим просить в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 19.11.2015 року, звернути стягнення на предмет застави, шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, а саме на: ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на підставі договору дарування від 28.01.1999 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстр № 244 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №489п за реєстровим № 1199-562.
Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Згідно ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на викладене судом ухвалено проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та винести заочне рішення.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що 19 листопада 2015 року між ОСОБА_1 (Позивач у даній справі) та ОСОБА_2 (Відповідач у даній справі) було укладено договір позики.
Відповідно до п.1 зазначеного Договору Позивач передав у власність Відповідача грошові кошти в сумі 475 600 гривень, а останній зобовязувався повернути їх в порядку, передбаченому умовами Договору.
У п. 2 Договору позики визначено, що позика повинна бути повернена Відповідачем не пізніше 19 листопада 2016 р. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув.
Позивачем 19.11.2015 були передані кошти відповідачу, що підтверджується розпискою від 19.11.2015. Відповідачем передбачені договором позики умови виконані не були, у визначений п.2 договору строк гроші не повернуті.
Позивач зазначає, що звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, але він зазначив, що не має змоги повернути борг. Відповідач відмовився виконати належним чином свої грошові зобовязання передбачені договором щодо повернення позики, та всіма можливими способами ухилявся від виконання зобовязань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обовязок.
Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від повернення наданих у борг коштів, позивач просить в рахунок погашення боргу звернути стягнення на предмет застави.
Матеріали справи не містять належних доказів від відповідача, які спростовують наявність виконання ним умов договору позики.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) договір є обовязковим для виконання.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до положень ст.526, п.1 ст.530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк.
Відповідно до положень ст.589 ЦК України: у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави; за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 590 Цивільного кодексу України встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про заставу» від 02.10.1992 № 2654-XII заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»: у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку»: іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
У відповідності до п.5 договору позики від 19 листопада 2015 року позивач має право на забезпечення вимог щодо повернення позичених коштів за рахунок заставленого майна, що служить забезпеченням належного виконання позичальником своїх зобов'язань. Пунктом 9 вказаного договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню суми позики позикодавець задовольняє свої вимоги в повному обсязі, обумовленому до моменту фактичного задоволення, за рахунок майна, що служить забезпеченням зобов'язань позичальника.
Судом встановлено істотне порушення договору з боку відповідача, тому суд вважає за необхідне в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 19.11.2015, звернути стягнення на предмет застави.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 60, 212, 215 ЦПК України,-
В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 19.11.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у розмірі 475 600 грн., на підставі п.5 Договору позики від 19.11.2015 р. звернути стягнення на предмет застави, наступним шляхом:
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів із дня отримання копії.

Суддя В.П. Мороз