Провадження № 2/641/1885/2017 Справа № 641/6317/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року

Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі :

головуючого судді: Курганникової О.А.

за участю секретаря судового засідання: Щеглової Г.О.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Ґедзь Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ДП «Завод ім.. ОСОБА_2» про поновлення на роботі , -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ДП Завод імені ОСОБА_2 про поновлення на роботі В обґрунтування позову зазначав, що з вересня 2015 року він працював на посаді інженера електроніка відділу № 12 ДП «Заводу імені ОСОБА_2»

Наказом № 1633 від 30.06.2016 року його звільнено з посади за п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором чи Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Посилаючись на те, що ніяких порушень трудової дисципліни він не вчиняв, позивач просив визнати його звільнення незаконним, поновити його на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі та зазначив, що за час роботи на ДП «Завод імені ОСОБА_2» позивач систематично допускав порушення внутрішнього трудового розпорядку, які полягали у регулярних запізненнях. до Позивача неодноразово застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення шляхом оголошення доган наказами підприємства: №1314 від 27.05.2016 р., №1003 від 27.04.2016 р., №785 від 05.04.2016 р., № 1198 від 17.05.2016 р., № 1547 від 21.06.2016 року, № 1433 від 09.06.2016 року(запізнення); № 1157 от 12.05.2016 року (прогул). Дані стягнення не зняті, накази не скасовані.

30.06.2016г. о 08 годині 00 хвилин позивач до роботи не приступив, на своє робоче місце не з'явився, змінно - добове завдання не отримував, про свою відсутність 30.06.2016 року на роботі керівництво не попереджав, заяви не оформляв. За даними системи СКУД прохідну перетнув о 8 годині 17 хвилин.

Замість того, щоб приступити до своїх посадових обов'язків, Позивач після перетину прохідної попрямував до будівлі заводоуправління, де почав проводити відеозйомку.

О 08 годині 40 хвилин за порушення Правил внутрішньообєктового режиму, Позивач був затриманий охороною в приміщенні заводоуправління за проведення відеозйомки на території заводу, на зауваження про припинення відеозйомки не реагував, вів себе агресивно. Писати пояснення і підписувати акт відмовився, у звязку з чим був складений ОСОБА_3 № 140 від 30.06.2016г про порушення пропускного режиму, у звязку з чим був виведений за територію заводу.

На робочому місці позивач з'явився тільки о 11 годині 30 хвилин. Керівником відділу 12 ОСОБА_3 було запропоновано ОСОБА_1 надати пояснення про свою відсутність і причини запізнення 30.06.2016 р. Писати пояснення позивач відмовився, про що було складено відповідний акт.

У звязку з систематичним порушенням обовязків, покладених на нього трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі п. З ст.40 КЗпП України, Наказом №1633 від 30.06.2016 р. Позивача було звільнено з ДП «Завод імені ОСОБА_2».

Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи сторін по справі, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

При перевірці наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 судом встановлено наступне.

Наказом № 177 від 18.09. 2015 року ДП «Завод імені ОСОБА_2» позивач був прийнятий на постійну роботу інженером-електроніком 1 категорії на ДП «Завод імені ОСОБА_2» та ознайомлений з правилами внутрішнього розпорядку, пропускного та внутрішньообєктового режиму (а. с. 36).

Відповідно до п.1.5 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців державного підприємства «Завод імені ОСОБА_2» (далі «Правил», Додаток до заперечень №2), працівники зобовязані працювати чесно і добросовісно, своєчасно і точно дотримуватися трудової та технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна підприємства.

Трудова дисципліна - суворе підпорядкування встановленому на підприємстві порядку поведінки, який визначає обовязки працівників протягом робочого дня на робочому місці та на території підприємства аж до виходу через прохідну, а також встановленому трудовому розпорядку.

Серед іншого, під порушенням трудової дисципліни слід розуміти - запізнення на роботу, в тому числі і з перерви, або передчасний вихід з роботи (у випадку, якщо запізнення або передчасний вихід з роботи за весь робочий день загалом складає більше 3 годин, то це прирівнюється до прогулу), недотримання пропускного та внутрішньообктового режиму (а.с. 37-40).

До позивача застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення шляхом оголошення доган наказами підприємства: №1314 від 27.05.2016 р., №1003 від 27.04.2016 р., №785 від 05.04.2016 р., № 1198 від 17.05.2016 р., № 1547 від 21.06.2016 року, № 1433 від 09.06.2016 року(запізнення); № 1157 от 12.05.2016 року (прогул). Дані стягнення не зняті, накази не скасовані (а. с. 41-47).

Факт систематичних запізнень позивач не заперечував, однак пояснив, що запізнення відбувались з поважних причин, оскільки у нього хвора мати.

Заперечення позивача щодо застосування заходів дисциплінарного стягнення шляхом оголошення доган наказами підприємства: №1314 від 27.05.2016 р., №1003 від 27.04.2016 р., №785 від 05.04.2016 р., № 1198 від 17.05.2016 р., № 1547 від 21.06.2016 року, № 1433 від 09.06.2016 року(запізнення); № 1157 от 12.05.2016 року (прогул) суд не може взяти до уваги, оскільки на час подання позовної заяви, дані стягнення не зняті, накази не скасовані, позивачем не оскаржувались. Ствердження позивача про необізнаність вищезазначених наказів, спростовується власноручний підпис про ознайомлення з наказами. Щодо підроблення підпису позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в порушення норм ст.. 58-60 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

У цьому випадку відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання без поважних причин позивачем посадових обов'язків та не врахував положення ч.3 ст.149 КЗпП України, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Тому даний наказ є незаконним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до наказу № 1633 від 30.06.2016 року ДП «Завод ім.. ОСОБА_2» ОСОБА_1 звільнено з посади за п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків покладених на нього трудовим договором чи Правилами внутрішнього трудового розпорядку (а. с. 8). В наказі також зазначено, що ОСОБА_1 своїми діями порушив Правила внутрішнього трудового розпорядку, оскільки на робочому місці зявився тільки об 11 год 30 хв., та Правила внутрішньообєктового режиму а саме ч. 3 п. 4.5

Відповідно до ч. 3 п. 4.5 Правила внутрішньообєктового режиму ДП «Завод ім.. ОСОБА_2» забороняється внесення (ввіз) та використання на територію підприємства професійної /спеціальної аудіо-, відео-, радіо-, фотоапаратури без спеціального дозволу (а. с. 48-49).

З ОСОБА_3 № 140 від 30.06.2016 року складеного начальником караулу № 1 ВОХР ДП «Завод ім.. ОСОБА_2» про порушення пропускного режиму вбачається, що ОСОБА_1 30.06.2016 року у 8 год 40 хвилин був затриманий охороною у заводоуправлінні , проводив видеозьомку на території заводу. На зауваження про припинення видеозьоймки не реагував, поводив себе агресивно. Надавати пояснення та підписувати акт відмовився. Виведений за територію заводу (а.с. 58).

Однак всупереч ч. 3 п. 4.5 вищезазначених Правил, порушення яких стали підставою для звільнення позивача, в ОСОБА_3 № 140 від 30.06.2016 року не зазначено про виявлення у ОСОБА_4 будь яких професійних техничних засобів відеомагнітофон, відеокамера и т.п. для відеозапису, просмотру або публічної демонстрації відео, а також будь які засоби , передбачені для відеозапису, відеотехніка тощо.

Щодо порушення ОСОБА_1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме відсутності на робочому місці до 11 год 30 хв. саме 30.06.2017 року, слід зазначити наступне.

З приводу відсутності та запізнення ОСОБА_1 відмовився надавати пояснення, про що зазначено в ОСОБА_3 від 30.06.2016 року (а. с. 52).

Однак в супереч положенням ч.3 ст.149 КЗпП України роботодавець не зясував причину запізнення не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок з урахуванням обставин, які викладені в ОСОБА_3 № 140 від 30..06.2016 року складеного начальником караулу № 1 ВОХР ДП «Завод ім.. ОСОБА_2» в 9 год 20 хв. , що ОСОБА_1 виведений за територію заводу.

При таких обставинах суд вважає, звільнення ОСОБА_1 за ст.40 п.3 КЗпП України проведено з порушенням вимог чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 вказаної статті при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 слід зазначити наступне. ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом 25.07.2016 року. Відповідно до протоколу судової справи між суддями розподілу від 25.07.2016 року, судову справу за № 641/6317/16-ц визначено для розгляду суддю Колодяжну І.М. 27 липня 2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Майже 10.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2016 року.

Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 08.08.2017 року , судову справу за № 641/6317/16-ц визначено для розгляду суддю Курганникову О.А. Ухвалою Комінтернівського районного суду від 11 серпня 2017 року справу прийнято до провадження.

Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи орган по розгляду трудових спорів приймає одночасно з прийняттям рішення про поновлення працівника на роботі. Однак строк, за який провадиться виплата середнього заробітку або різниці в заробітку, не може перевищувати одного року. Лише в тому випадку, коли заява про поновлення на роботі розглядається більше року не з вини працівника, орган по розгляду трудових спорів відшкодовує середній заробіток за час вимушеного прогулу працівника або різницю в заробітку за період, який перевищує один рік. При цьому вина працівника не може розумітися надто широко, його можна визнати винним лише тоді, коли він не з'явився без поважних причин на судове засідання, не виконував вимоги суду про надання доказів тощо.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що приходити в суд на судові засідання , коли справа перебувала в провадженні судді Колодяжної І.М. він не міг через хворобу матері та необізнаність про місце та час проведення судових засідань. Щодо подання апеляційної скарги , то в нього не було на це часу через пошук роботи та хворобу матері.

Крім того слід зазначити, що позивач до , або під час судових засідань 29.08.2017 року, 31.08.2017 року, 12.09.2017 року, 15.09.2017 року 19.10.2017 року, 23.10.2017 року та 03.11.2017 року надавав до канцелярії суду заяви про уточнення та збільшення розміру позовних вимог з наданням доказів, у звязку з чим суд оголошував перерву на час необхідний для ознайомлення представника відповідача із зазначеними заявами та у звязку з необхідністю подання нових доказів позивачем за його клопотанням.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.08.2017 року по день ухвалення судового рішення, саме у розмірі 11618 грн. 18 коп. виходячи із середнього заробітку зазначеного у розрахунковому листі у розмірі 3550 грн.

Посилання представника відповідача про те, що заява про уточнення збільшення розміру позовних вимог від 03.11.2017 року не може бути прийнята судом в якої позивач доповнив позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки подана вже після початку розгляду справи, а раніше позивач з такими вимогами не звертався, суд не може прийняти до уваги виходячи з наступного.

Ст. 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (ч. 1); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (ч. 3); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (ч. 5).

Отже, положення ст. 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2261цс16.

Так правовою природою виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повязані з трудовими відносинами та є такими, що повязані з виплатою заробітної плати, оскільки у роботодавця виникає обовязок про виплату зазначеного заробітку, а тому поновлення на роботі працівника автоматично тягне за собою вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку.

Стаття 237-1 КЗпП України встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як зазначено в ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до Постанови № 4 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди, моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач не зміг обґрунтувати свої доводи щодо заподіяної моральної шкоди, та шкоди спричиненні його здоровю не надав до суду жодного медичного документу про погіршення стану його здоровя та взагалі звернення до лікаря, не навів чому саме на його розсуд полягає моральна шкода , яку заподіяв відповідач, чому вона оцінюється саме в заявлену суму у розмірі 1000000 грн. 00 коп., не навів доказів причинено наслідкового звязку між діями відповідача та ймовірною шкодою, та доказів того, що моральна шкода взагалі була йому заподіяна.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, суд стягує Державного підприємства «Завод ім.. ОСОБА_2» на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп., що відповідає положенням ст.. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.. ст.. 10, 11,88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

ОСОБА_1 поновити на роботі на посаді інженера електроніка 1 категорії Державного підприємства «Завод ім.. ОСОБА_2» з 17 листопада 2017 року.

Стягнути з Державного підприємства «Завод ім.. ОСОБА_2» на користь ОСОБА_1 11618 (одинадцять тисяч шістсот вісімнадцять) грн.. 18 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Державного підприємства «Завод ім.. ОСОБА_2» на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В решті задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_5