Справа № 128/2765/17
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2017 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Ганкіної І.А.

при секретарі Жигаровій Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 з викликом заінтересованої особи Вінницького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про встановлення факту народження дитини,-

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з дійсною заявою про встановлення факту народження дитини, посилаючись на те, що вона є громадянкою України та проживає на тимчасово окупованій території АР Крим. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1, в м. Севастополь (АР Крим) у неї народилася дочка ОСОБА_2. На момент народження дитини заявниця не перебувала в зареєстрованому шлюбі і не перебуває у шлюбі на даний час. 18.02.2016 року ОСОБА_3 встановив батьківство відносно дочки заявниці ОСОБА_2. 17.10.2017 року заявниця звернулася до Вінницького районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області з метою реєстрації народження дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте в усній формі їй було відмовлено у видачі свідоцтва про народження дочки по тій причині, що свідоцтво про народження дочки серії НОМЕР_1 видане 18.02.2016 року Відділом запису актів громадянського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління записів актів громадянського стану міста Севастополя та свідоцтво про встановлення батьківства серії НОМЕР_2 від 18.02.2016 року видані на тимчасово окупованій території АР Крим, а тому є недійсним і не створюють правових наслідків, та запропонували звернутись до суду. Оскільки заявниця позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію народження своєї дочки ОСОБА_2, з метою захисту прав і свобод та прав і свобод власної дочки, як громадян України, які встановлені та гарантовані Конституцією України та Законами України, заявниця змушена звернутися до суду з даною заявою про встановлення факту народження дитини, так як законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянці України свідоцтва про народження, виданого державним органом України.

До судового засідання заявник ОСОБА_1 не з'явилася, надала суду заяву згідно якої заявлені вимоги підтримує повністю, в межах викладених в заяві, просить її вимоги задовольнити та слухати у її відсутність.

Представник зацікавленої особи Вінницького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи РАЦС не надавалось.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1, в м. Севастополь (АР Крим) у ОСОБА_1 народилася дочка ОСОБА_2, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження серії 67 №160347 від 02.02.2016 року (а.с.7) та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18.02.2016 року, виданим відділом запису громадянського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління запису актів громадянського стану міста Севастополя (а.с.9).

18.02.2016 року гр. ОСОБА_3 встановив батьківство відносно ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства серії НОМЕР_2 від 18.02.2016 року (а.с.8).

Вінницьким РВ ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області було відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації народження дитини, що підтверджується листом № 3850- 16.4.-43 від 19.10.2017 року.

У відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження дитини в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, а відповідно до п. 18постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Народження фізичної особи та її походження відповідно до ч. 3ст. 49 Цивільного кодексу України підлягає державній реєстрації органами державної реєстрації актів цивільного стану.

Реєстрація народження дитини, відповідно до ст. 144 Сімейного кодексу України, провадиться державним органом реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові і засвідчується свідоцтвом про народження. Батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати її народження в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Невиконання батьками цього обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованоюпостановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Статтею 7 Закону України "Про громадянство України" чітко визначено, що особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно з ч. 1ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків.

У пункті 1, глави 1, розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженихнаказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5(у редакціїнаказу Міністерства юстиції від 24 грудня 2010 року № 3307/5) зазначено, що державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові.

Пунктом 2, глави 1, розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженихнаказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5(у редакціїнаказу Міністерства юстиції від 24 грудня 2010 року №3307/5), встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (вищезазначена форма №103-l/o).

Якщо реєстрація народження дитини, народженої в іншій державі, не була проведена компетентним органом такої держави або дипломатичним представництвом чи консульською установою України, підставою для проведення державної реєстрації в Україні є медичний документ іншої держави, що підтверджує факт народження дитини, належним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження.

Згідно зіст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану, орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні письмові документи у сукупності, як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволить провести державну реєстрацію факту народження її дитини.

Приймаючи до уваги викладені заявником обставини, підтвердження їх належними доказами, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність достатніх та належних підстав для задоволення заяви ОСОБА_1

Відповідно до п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України підлягає негайному виконанню.

Судові витрати на підставі ч.7 ст.235 ЦПК України не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити фактнародження дитини жіночої статі - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, а саме: у м. Севастополь, АР Крим, у матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, уродженки м. Севастополь, зареєстрованої в АДРЕСА_1. Роз'яснити заявникові, що рішення суду про встановлення фактів, які підлягають реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію рішення після його проголошення видати заявнику та невідкладно надіслати на адресу особи Вінницького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - для повідомлення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд Вінницької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.А. Ганкіна