У х в а л а

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Бородянської державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи та остаточно просила:

- скасувати свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстровані в реєстрі за № 2-4077 від 08 грудня 2004 року та № 2-4119 від 10 грудня 2004 року;

- визнати за нею право власності на 0,26847 га (57/100) земельної ділянки по АДРЕСА_1, з них 0,0855 га (0,15*57%) - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та 0,18274 га (0,3206 * 57%) - для ведення особистого селянського господарства;

- визнати за нею право власності на 1/4 частини від 43/100 частини, а саме на 0,05053 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування (обов'язкова частка);

- визнати за нею право власності на 1/4 частини від 43/100 будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом (обов'язкова частка).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що 16 серпня 2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Бабинецької селищної ради від 29 липня 1997 року № 53 її батько ОСОБА_5 отримав державний акт на право приватної власності на землю, яким йому передана у власність земельна ділянка пл. 0,4706 га по АДРЕСА_1.

Згідно із договором дарування від 08 лютого 2002 року їй на праві власності належить 57/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за цією ж адресою, що належали її батьку ОСОБА_5

Також позивачка вказувала, що з 2002 року вона проживала з батьком та доглядала за ним, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

08 грудня 2004 року Бородянською державною нотаріальною конторою видано її сестрі ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадковим майном є вся земельна ділянка їхнього батька; також ОСОБА_6 отримала у спадщину 43/100 частини зазначеного будинку.

Посилаючись на те, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом підлягають скасуванню, оскільки є незаконними, не враховують перехід права власності на частину земельної ділянки після набуття нею права власності на частину будинку та порушують її права на обов'язкову частину спадкового майна, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 не оспорювала право власності спадкодавця на спірні земельні ділянки, і, будучи обізнаною про смерть свого батька, не вчинила дій щодо прийняття спадщини, оскільки була зареєстрована за іншим місцем проживання та не довела факту прийняття спадщини відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України; крім того суд виходив з того, що з договору дарування від 08 лютого 2002 року не вбачається переходу права власності на земельну ділянку, а ч. 1 ст. 120 ЗК України була прийнята 05 листопада 2009 року, проте відповідно до вимог ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 серпня 2000 року на підставі рішення виконкому Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області № 53 від 29 липня 1997 року, батько позивача - ОСОБА_5, отримав державний акт на право приватної власності на землю № 426, на підставі якого йому передана у власність земельна ділянка площею 0,4706 га, по АДРЕСА_1, з якої: 0,1500 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд; 0,3206 га - для ведення особистого селянського господарства.

За договором дарування від 08 лютого 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_3 отримала у дар від ОСОБА_5 57/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за вказаною вище адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Згідно заповіту, посвідченого 12 вересня 2004 року виконкомом Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області за реєстровим номером № 129, ОСОБА_5 все належне йому майно заповідав ОСОБА_4

08 грудня 2004 року Бородянською державною нотаріальною конторою Київської області ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 2-4077, відповідно до якого спадковим майном є вся земельна ділянка, площею 0,4706 га по АДРЕСА_1, а 10 грудня 2004 року - на 43/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, який розташований на вище вказаній земельній ділянці площею 0,4706 га.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 посилалася на те, що перехід права власності на всю земельну ділянку площею 0,4706 га за вказаною вище адресою до ОСОБА_4, після набуття ОСОБА_3 права власності на частину спірного будинку, порушує її права.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору дарування - 8 лютого 2002 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 02 грудня 2015 року також звертав увагу апеляційного суду на вказані обставини.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На порушення зазначеної процесуальної норми суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи на вказані вище норми цивільного законодавства уваги не звернув та не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович