Провадження №2/522/4443/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд, визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №21 у будинку №11 по пров.Красний у м.Одесі, стягнути з відповідача на її користь 10 000,00 гривень матеріальної шкоди та 5 000,00 гривень моральної шкоди.

Свої вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є опікуном ОСОБА_3, інваліда ІІ групи, що мешкає за адресою: м.Одеса, пров.Красний, 11, квартира №21. Також в зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає з 1989 року відповідач ОСОБА_2, який є колишнім чоловіком основного наймача ОСОБА_4 та матері ОСОБА_3

У звязку з тим, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час був зареєстрований, але не проживав за вищевказаною адресою, всі обовязки щодо утримання квартири, оплати комунальних платежів здійснювалися ОСОБА_4 та ОСОБА_3, позивачка ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням квартирою №21 у будинку №11 по пров.Красний у м.Одесі.

Також позивачка вважає, що відповідач повинен відшкодувати моральну та матеріальну шкоду.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про її виселення з квартири №21 по пров.Кравний, 11 у м.Одесі.

При цьому ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 проживає в спірній квартирі, яка належить йому та ОСОБА_3

Також ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 самовільно зайняла квартиру №21 по пров.Красному, 11 в м.Одесі, до теперішнього часу проживає за вказаною адресою, здійснює догляд за ОСОБА_3 та перешкоджає йому в користуванні зазначеною квартирою.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що з 1989 року проживав та був зареєстрований в вищевказаній квартирі, ОСОБА_1 з 1989 року проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але тривалий час проживає у квартирі №21 у будинку №11 по пров.Красний у м.Одесі та перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися зазначеною квартирою, у звязку з чим просить ОСОБА_1 у задоволені прозову про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовити та виселити ОСОБА_1 зі спірної квартири.

У судове засідання ОСОБА_1 зявилася, позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити, у задоволені зустрічного позову просила відмовити.

ОСОБА_2 та його представник у судове засідання зявилися, позов ОСОБА_1 не визнали, просили у задоволені позовних вимог відмовити, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, пояснення свідка, суд вважає що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_5 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини».

Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Нормами статті 64 ЖК України передбачено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст.65 ЖК України, особи, що вселились в жиле приміщення, як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сімї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Право на користування житлом виникає у членів сімї власника житла, якщо проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Згідно з ч.6 ст.29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.107 ЖК України наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в звязку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сімї наймача права на користування жилим приміщенням зясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є опікуном ОСОБА_3, інваліда ІІ групи, що мешкає за адресою: м.Одеса, пров.Красний, 11, квартира №21. Також в зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає з 1989 року відповідач ОСОБА_2, який є колишнім чоловіком основного наймача ОСОБА_4 та матері ОСОБА_3

Відповідно до розпорядження №390 від 22.05.1987 року Жовтневої райради народних депутатів ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка є інвалідом дитинства, надана в користування квартира №21 у будинку №11по пров.Красному у м.Одесі.

В 1987 році ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. За згодою ОСОБА_4, ОСОБА_2 був прописаний в вищевказаній квартирі з 1988 року.

У 1989 році ОСОБА_2 за власним бажанням йде з сімї, забравши свої речі.

20 травня 1997 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений запис №123.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2007 року ОСОБА_2 було визнано таким що втратив право користування квартирою №21 у будинку №11 по пров.Красному в м.Одесі, яке ухвалою від 20 листопада 2009 року було скасовано за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до Розпорядження органу приватизації від 18 лютого 2010 року №215607, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, квартиру №21 в будинку №11 по пров.Красний в м.Одесі приватизовано ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які отримали свідоцтво про право власності на житло.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15 червня 2010 року відмовлено ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на житлову площу в квартирі №21 в будинку №11 по пров.Красний в м.Одесі, вселено ОСОБА_2 у вказану квартиру та зобовязано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не перешкоджати йому у проживанні в зазначеній квартирі.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09 червня 2011 року визнано недійсним та скасовано Розпорядження органу приватизації від 18 лютого 2010 року за №215607 стосовно квартири №21 в будинку №11 по пров.Красний в м.Одесі про приватизацію квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло №215607 від 18 лютого 2010 року, що видано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках на зазначену квартиру.

08 вересня 2014 року ОСОБА_4 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №9148.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 13 жовтня 2016 року установлено опіку над недієздатною особою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначено опікуном ОСОБА_3 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У звязку з тим, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час був зареєстрований, але не проживав за вищевказаною адресою, всі обовязки щодо утримання квартири, оплати комунальних платежів здійснювалися ОСОБА_4 та ОСОБА_3, позивачка ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням квартирою №21 у будинку №11 по пров.Красний у м.Одесі.

Але відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні пояснили, що дані обставини не відповідають дійсності, так як ОСОБА_1 проживає в спірній квартирі, яка належить йому та ОСОБА_3

Також ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 самовільно зайняла квартиру №21 по пров.Красному, 11 в м.Одесі, до теперішнього часу проживає за вказаною адресою, здійснює догляд за ОСОБА_3 та перешкоджає йому в користуванні зазначеною квартирою, у звязку з чим він вимушений орендувати інше майно.

ОСОБА_2 стверджує, що з 1989 року проживав та був зареєстрований в вищевказаній квартирі, ОСОБА_1 з 1989 року проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але тривалий час проживає у квартирі №21 у будинку №11 по пров.Красний у м.Одесі та перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися зазначеною квартирою, у звязку з чим просить суд виселити ОСОБА_1 зі спірної квартири.

За таких обставин, а також враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 іншим житлом не забезпечений, є інвалідом 1-ї групи, інтерес до спірної квартири не втратив, суд вважає, що позов про визнання ОСОБА_2. таким, що втратив право користування квартирою задоволенню не підлягає, оскільки факт не проживання ним у квартирі понад шість місяців без поважних причин, позивачкою не доведено.

Позивачами у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням можуть бути особи, які мають право постійного користування цим жилим приміщенням, а саме наймач, члени його сімї, колишні члени сімї, в тому числі і ті з них, які зберігають право на це як тимчасово відсутні.

Правове значення для вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є причини відсутності особи у спірній квартирі понад встановлені законом строки.

Так як, ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, не є відповідальним квартиронаймачем, а проживає в ній як опікун ОСОБА_3, то вона не має права на звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення матеріальної шкоди на утримання квартири, зазначені вимоги ОСОБА_1 має право заявляти як опікун ОСОБА_3, а не від власного імені.

Крім того, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири, то суд відмовляє в його задоволенні посилаючись на п 4.3 Правил опіки та піклування - як правило, опікун (піклувальник) повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього на період виконання своїх обов'язків. Таким чином, враховуючи, те що ОСОБА_1 не зареєстрована за адресою кв. №21 у будинку №11 по пров.Красний у м.Одесі, проте як опікун недієздатної ОСОБА_3 вона має право проживання на житловій площі свого підопічного.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя 03.11.2017