У Х В А Л А

20 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 серпня 2016 року, позовні вимоги ТОВ «Магазин «Взуття» задоволено частково, скасовано державну реєстрацію права власності: ОСОБА_5 на вбудовані приміщення част. літ. «А» першого поверху (позиція 1, 2), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; ОСОБА_7 на 1/2 частину вбудованих приміщень (літ. «А») першого поверху (позиції 1′′′, 2′′′, 3, 4, 5, 6, 7) та ОСОБА_6 на 1/2 частину зазначених вбудованих приміщень, що розташовані за цією ж адресою; закрито провадження в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 7 липня 2011 року між ТОВ «Магазин «Взуття» та ОСОБА_4, а також у частині вимог про витребування з володіння ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спірних вбудованих приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на користь ТОВ «Магазин «Взуття».

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Магазин «Взуття» про скасування державної реєстрації скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог; ухвалені у справі рішення в частині закриття провадження залишила без змін.

6 березня 2017 року до Верховного Суду України звернулося

ТОВ «Магазин «Взуття» із заявою про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 19 та 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підпункту 10 пункту 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703.

На обґрунтування своїх доводів заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 жовтня 2010 року, 13 квітня 2016 року, рішення цього ж суду від 11 вересня 2013 року та постанову Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про закриття провадження у справі в частині позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України, оскільки набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог товариства про скасування державної реєстрації права власності, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідачів обов'язку поновити порушене право позивача шляхом скасування державної реєстрації, оскільки вони не є повноважними особами щодо вчинення відповідних дій, а належного відповідача - реєстраційну службу до участі в справі не залучено.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 6 жовтня 2010 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про задоволення позову з огляду на те, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідач зобов'язаний повернути спірне майно як особа, яка набула його без достатньої правової підстави.

У рішенні від 11 вересня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що позовні вимоги, якщо вони заявлені у справі щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, судове рішення, надано заявником для порівняння та судове рішення яке просить переглянути заявник постановлені у справах з різним позовними вимогами, матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин та з різними фактичними обставинами, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року не може бути прикладом неоднакового застування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвали судів попередніх судових інстанцій про закриття провадження у справі та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на те, що позовні вимоги про визнання рішення недійсним та зобов'язання вчинити певні дії, якщо вони заявлені в позові щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, тому висновки судів про те, що ці вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, є передчасними.

У постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року зроблено правовий висновок про те, що відповідно до вимог статей 330 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843376/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843733/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> право власності на майно, передане у зв'язку з виконанням іпотечного договору та відчужене поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Отже, зазначена постанова Верховного Суду України не може бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, оскільки викладені в них правові висновки ґрунтуються на різному матеріально-правовому регулюванні та стосуються інших фактичних обставин встановлених судами.

За таких обставин вважати заяву ТОВ «Магазин «Взуття» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та скасування державної реєстрації права власності за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття» про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук