БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1394/16-ц
Провадження № 6/497/19/17
УХВАЛА

про роз'яснення сторонам законодавства щодо надання суду доказів

01.11.2017 року Болградський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Кравцової А.В., при секретарі судового засідання Бекметовій Х.В., за відсутності сторін, ознайомившись - матеріалами справи за заявою позивача про видачу дублікату виконавчого документу і поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та заявою позивача,

ВСТАНОВИВ:

06.10.2017 року з апеляційного суду Одеської області повернулася цивільна справа за заявою ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" про видачу дублікату виконавчого документу та поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та заявою позивача.

Згідно ухвали суду апеляційної інстанції від 05.09.2017року, суд першої інстанції 09.09.2016року ухвалив рішення щодо задоволення заяви ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" з неповнотою дослідження доказів - не витребував виконавче провадження, з-за чого не встановив деякі факти і обставини справи.

У зв'язку зі скасуванням апеляційною інстанцією ухвали головуючого судді у вищевказаній цивільній справі, який вже висловив свою думку щодо вирішення питання за заявою про видачу дублікату виконавчого документу і поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, відповідно до вимог ст.21 ЦПК України, та на підставі положень ст.11-1 цього ж Кодексу, заява позивача про видачу дублікату виконавчого документу і поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання була для розгляду перерозподілена іншому судді.

Розгляд заяви було призначено на 01.11.2017року, проте сторони, що були сповіщені належним чином, про що є відповідні поштові повідомлення в матеріалах справи, - до суду не з'явилися, що унеможливило з'ясування їхньої думки відносно відсутності належних доказів, у тому числі доказу, на який послався суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 Цивільно-процесуальному кодексі України (надалі по тексту ЦПК України ( 1618-15 )).

Статтями 8,9,10,11 ЦПК України регламентується, що: "Суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. В разі виникнення у суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта. В разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. В разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір. Норми права інших держав суд застосовує у разі, коли це встановлено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє".

Правильне визначення предмету доказування у судових справах, як сторонами судового процесу, так і судом, має важливе значення для правильного вирішення спору, прийняття законного та обґрунтованого судового рішення. Здійснення правосуддя складається в застосуванні судом закону до встановлених в ході судового розгляду фактичних обставин, однак ці обставини необхідно осмислити, зрозуміти й пізнати. Здебільше суду доводиться пізнавати необхідні для нього факти і явища дійсності не прямо, а опосередковано, за допомогою доказів, оскільки всі юридично значимі факти, з якими норми матеріального права пов'язують правові наслідки, виникають і існують, як правило, до судового розгляду, тому суд не може одержати знання про них безпосередньо, не звертаючись до доказів.

Доказами в цивільному процесі України визнаються: а) не факти, не обставини, а фактичні дані, тобто відомості про факти; б) будь-які фактичні дані, тобто жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили для суду; в) дані, одержані у процесуальній формі, тобто з зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами; г) такі фактичні дані, що вказують на наявність чи відсутність фактів підстави позову і фактів, що обґрунтовують заперечення проти позову, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, тобто такі дані, що належать до цієї справи, до шуканого факту. Головною ознакою доказів є те, що їх змістом є фактичні дані, відомості про юридичні факти, які у зазначених законом випадках у якості відомостей про шукані факти містять в собі і доказові факти. Докази - це будь-які фактичні дані, тобто процесуальний закон, з одного боку, не обмежує кола доказів, а з другого боку, не надає переваги якимось однім доказам перед іншими. Ознаки доказів прямо зазначені або випливають з нормативного їх визначення в нормах процесуальних кодексів.

Законодавець надає поняття доказів у ч.1 ст.57 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 3 ст. 212 ЦПК України відзначено, що суд оцінює не тільки належність, допустимість доказів, але й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їхній сукупності.

Перевірка достатності доказів також є завданням суду при формуванні доказової бази цивільної справи. Ч.2 ст.27 ЦПК України встановлює обов'язок осіб, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень подати усі наявні у них докази або повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання, а у разі, якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті, ст. 119 ЦПК України передбачає у якості обов'язкових реквізитів позовної заяви зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, а ст. 130 ЦПК України зазначає обов'язок суду з'ясувати коло необхідних доказів, встановити строки їх подання та за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про витребування доказів та виклик свідків, про проведення експертизи, судові доручення тощо. Згідно з ч. 2 ст. 60 ЦПК докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Постановою пленуму ВСУ №5 від 12.06.2009р., та главою 3 розділу III Цивільного процесуального кодексу України, визначені процесуальні дії суду з підготовки справи до судового розгляду та проведення попереднього судового засідання. Здійснення учасниками цивільного процесу та судом на цій стадії процесу сукупності процесуальних дій, визначених процесуальним законом, є обов'язковим, оскільки вона є самостійною і важливою та створює необхідні умови для правильного і своєчасного вирішення справи, ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення. Підготовка справи до судового розгляду розпочинається з дня постановлення ухвали про відкриття провадження у справі, після чого суд невідкладно надсилає особам, які беруть участь у справі, копію відповідної ухвали, копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, які згідно з частиною першою статті 120 ЦПК позивач (заявник) повинен подати суду. Суддя не вправі до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі здійснювати будь-які дії щодо підготовки справи до судового розгляду. Для визначення процесуальних дій, які необхідно вчинити до судового розгляду, суд постановляє відповідну ухвалу, в якій зазначаються дії як суду, так і учасників процесу, строки їх здійснення. Перелік таких дій передбачений частиною шостою статті 130 ЦПК і не є вичерпним; дії визначаються характером матеріально-правового спору, законодавством, яке підлягає застосуванню, та обставинами справи і можуть проводитись у різній послідовності.

П.13. вказаної Постанови пленуму ВСУ зазначається, що "При з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК". " Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов'язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів (частина четверта статті 10, ст.137 ЦПК).

П.14 вказаної Постанови пленуму ВСУ також роз'яснюються наступні вимоги законодавства: "Відповідно до статті 131 ЦПК, суди мають встановлювати строк на подання доказів з урахуванням часу, необхідного для їх подання, про що зазначається в ухвалі попереднього судового засідання. Крім того, суд повинен роз'яснити сторонам наслідки неподання доказів: докази, подані з порушенням установленого строку, не приймаються, якщо сторона не доведе, що їх подано несвоєчасно з поважних причин. Неподання чи несвоєчасне подання доказів без поважних причин, що направлено на затягування процесу, може бути розцінено судом як зловживання процесуальними правами, що має бути мотивовано в судовому рішенні. Якщо відповідач не з'явився в попереднє судове засідання, суд направляє йому копію ухвали попереднього судового засідання, у якій пропонує в установлений строк подати докази на підтвердження своїх заперечень і роз'яснити, що в разі неподання ним доказів у цей строк вони в подальшому прийняті не будуть (стаття 131 ЦПК), а справа буде вирішуватися на підставі наявних у ній даних чи доказів (частина четверта статті 169 ЦПК). 15. Під час попереднього судового засідання за заявою особи, яка бере участь у справі, суд може вирішити питання про забезпечення доказів, якщо для цієї особи подання потрібних доказів є неможливим або в неї є труднощі у поданні цих доказів. Закон не обмежує коло доказів, які можуть бути забезпечені судом, і здійснення процесуальних дій щодо забезпечення доказів. У заяві про забезпечення доказів повинні бути зазначені всі відомості, визначені частиною першою статті 134 ЦПК, а в разі невідповідності заяви цим вимогам застосовуються наслідки, встановлені частинами першою і другою статті 121 ЦПК. Така заява розглядається протягом п'яти днів з дня її надходження з повідомленням осіб, які беруть участь у справі, однак їх явка не є обов'язковою. Питання про забезпечення доказів вирішується ухвалою. Відмова в забезпеченні доказів оскарженню не підлягає, а оскарження ухвали про забезпечення доказів не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає розгляду справи (частина четверта статті 135 ЦПК).

Закон не надає права та не зобовязує суд збирати докази з власної ініціативи, що є головною теоретичною проблемою. Суд не має збирати докази з власної ініціативи чи не має - на дане питання деякі теоретики мають цілком конкретну відповідь: не лише має це робити, а й робить, але при розгляді адміністративних позовів за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Так, у ст.11 КАСУ також визнається принцип диспозитивності, натомість він є гнучкішим. Зокрема, положеннями ч.4 та ч.5 ст.11 КАСУ зазначено: "4. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. 5. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає». Крім того, слід зазначити, що саме суд і тільки суд відповідає в результаті за повноту і всебічність встановлення обставин по справі".

Предметом доказування у даній судовій справі є факт існування і наявності в будь-кого (або відсутності в результаті його втрати) виконавчого документу - виконавчого листа, дублікат якого суд може видати лише в разі його втрати, а також факт наявності поважності причин невиконання цього виконавчого документу, оскільки поновити строк пред'явлення його до виконання суд може лише в разі поважності причин його тривалого не виконання.

З матеріалів даної справи не вбачається, що суд першої інстанції мав у своєму розпорядженні доказ - матеріали виконавчого провадження, або клопотання про його витребування, або, хоча б відповідів Болградського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області чи ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області - щодо втрати виконавчого документу чи виконавчого провадження; матеріали справи також не містять інших доказів на підтвердження доводу заявника щодо втрати оригіналу виконавчого листа, виданого Болградським районним судом Одеської області 15.03.2010року у справі №2-ц-239/2010року, - про який йдеться у заяві позивача, а також поважності причин тривалого невиконання рішення суду.

Тому, виключаючи порушення вимог безпристрасності, неупередженості, а також, з огляду на вимогу ст.137 ЦПК України - щодо обов'язку суду роз'яснювати сторонам наслідки ненадання суду доказів, суд дійшов висновку, що сторонам у справі підлягають роз'ясненню вищезазначені вимоги чинного законодавства, а саме, норми та положення ст.137 ЦПК України, згідно яких "у випадках, якщо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд, за їх клопотанням, зобов'язаний витребувати такі докази". Для чого, незважаючи на положення ст.370 ЦПК України, згідно яких заява про видачу дублікату виконавчого документу підлягає розгляду за відсутності сторін в разі їх неявки та повідомлення належним чином, - потрібно відкласти розгляд заяви позивача на іншу дату з направленням сторонам копії даної ухвали для визначення процесуальних дій, які необхідно вчинити до судового розгляду та виходячи з вимог ст.130, перелік яких, відповідно до вищезазначеної Постанови пленуму ВСУ, не є вичерпним.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст.137,210 ЦПК України, постановою пленуму ВСУ №5 від 12.06.2009р., суд

УХВАЛИВ:

Відкласти на іншу дату судове засідання з розгляду заяви позивача про видачу дублікату виконавчого документу і поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, - у цивільній справі за позовом ПАТ "ОСОБА_1 Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Призначити судове засідання на 29.11.2017 року о 13:00 у приміщенні Болградського районного суду Одеської області за адресою: вул.25 Серпня,192, м.Болград, Одеська область, приміщ.№6.

В якості підготовки справи до розгляду роз'яснити учасникам судового процесу, що у випадку наявності в сторін потреби надати суду відповідні докази, та, якщо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд, за їх клопотанням, має витребувати такі докази.

Крім того, виходячи з обставин, викладених в мотивувальній частині даної ухвали, суд роз'яснює сторонам, що відсутність в матеріалах цивільної справи під час ухвалення судом рішення за заявою позивача відповідних доказів, може унеможливити встановлення фактичних даних, тобто, відомостей про факт втрати виконавчого документа та поважні причини його невиконання, і тому суд може не мати обґрунтованих підстав для задоволення заяви позивача.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А.В. Кравцова