АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 648/3603/16-ц
Номер провадження:22-ц/791/1164/17
Головуючий в І інстанції Бугрименко В.В.
Категорія Доповідач: Колісниченко А.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоКолісниченка А.Г.,
суддів:Вейтас І.В.,
Радченка С.В.,
за участю секретаряПрушинської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 12.04.2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 12.04.2017 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором №Ф080252К від 14.03.2008 року, укладеного між ним та Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», яка складається із заборгованості по кредиту - 28 999,97 доларів США, заборгованості по процентам - 25 783 доларів США, а всього - 54 783,63 доларів США та пені в сумі 336 554,16 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №020-23-Ф080252К-442 від 14.03.2008 року між цими сторонами, який зареєстровано в реєстрі за №199, а саме: квартиру АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_6 Реалізовано предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку», з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не менше вартості майна, визначеного в договорі іпотеки №020-23-Ф080252К-442 від 14.03.2008 року в сумі 180056 грн. На підставі ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на час дії цього Закону, виконання рішення зупинити. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судові витрати в сумі 24582, 30 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Судом встановлено, що з грудня місяця 2008 року відповідач припинив повертати кредит, а з серпня 2013 року проценти за користування кредитними коштами. До суду Банк звернувся 23.08.2016 року. Отже, згідно ст.258 ЦК України по справі вбачається сплив строку позовної давності. Таким чином, суд не врахував норм матеріального права та безпідставно не застосував позовної давності до вимог про стягнення пені, дійшовши помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення пені за несвоєчасного повернення кредиту - строк почав спливати з 11.12.2008 року та стягнення пені за несвоєчасне повернення відсотків - строк почав спливати з 11.08.2013 року, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Крім того, судом не взято до уваги, що рішенням від 30.07.2010 року по справі №422/10 постановленого Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 269457,18 грн. Таким чином, існує два рішення судів про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. Також судом в порушення п.41 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року з подальшими змінами «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд при вирішенні спору не дав оцінки співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна. На підставі вказаного просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У письмових запереченнях на апеляцію ПАТ «Укрсоцбанк» посилаючись на необґрунтованість доводів ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 просило про відхилення скарги та залишення рішення суду без змін.

Представниця ОСОБА_6- ОСОБА_5, у судовому засіданні, на задоволенні апеляції наполягала, з підстав зазначених у скарзі.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Дримченко А.В., у судовому засіданні, проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, які з'явилися до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно- процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі договору купівлі- продажу серії ВКЕ №728998 від 13.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Стратюк О.М. за №196, ОСОБА_6 придбав у власність трикімнатну квартиру, загальною площею 65,2 м ?, житловою площею 40,2 м ?, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №18084187 від 13.03.2008 року.

14.03.2008 року між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №Ф080252К, на підставі якого, відповідач отримав цільовий кредит на придбання квартири АДРЕСА_1, в сумі 30 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 13.03.2028 року.

14.03.2008 року сторони уклали договір іпотеки №02-23-Ф080252К-442, за умовами якого, відповідач надав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п.1.3 договору іпотеки сторони погодили, що вартість предмету іпотеки становить 180 056 грн. Вказане підтверджується кредитним договором №Ф080252К, договором іпотеки №02-23-Ф080252К-442 від 14.03.2008 року.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Зобов'язання, згідно статті 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_6 зобов'язання належним чином не виконує, з грудня місяця 2008 року припинив повертати кредит, а з серпня 2013 року проценти за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим, станом на 18.11.2015 року, виникла заборгованість за кредитом - 28 999,97 доларів США (689 360,55 грн., курс НБУ на 18.11.2015 року 1 дол. США = 23 7711 грн.) заборгованості по процентам - 25 783,66 доларів США (612 905,36 грн.)

Спеціальним законом, яким визначено підстави та порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки є Закон України "Про іпотеку".

Статтею 35 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

22.01.2016 року ОСОБА_6 направлено письмову вимогу про усунення допущеного ним порушення кредитного договору, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Вказана вимога залишилась не виконаною.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,якщо інше не передбачено законом.

Пунктами 4.1,4.5.1, 4.6.2 договору іпотеки №02-23-Ф080252К-442 передбачено, що у разі не виконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, іпотеко держатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема і за рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню під час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», положеннями якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, вирішення судом заявленого позову у спосіб, на якому наполягав позивач, порушить положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та права боржника, гарантовані наведеним актом законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовано позовну давність колегія суддів до уваги не приймає, оскільки суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (с.267 ЦК України). В матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 24 червня 2015 року, у справі № 6-738 цс15).

Доводи апеляції про те, що рішенням від 30.07.2010 року по справі №422/10 постановленого Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків вже стягнуто заборгованість за кредитним договором, колегія судів до уваги не приймає з огляду на таке.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета й підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-2712цс15.

Оскільки спірне рішення третейського суду ухвалене після внесення змін до Закону України «Про третейські суди», а ОСОБА_6 є споживачем послуг банку, спір виник щодо стягнення з неї заборгованості за кредитом, то третейському суду в силу положень пункту 14 частини першої статті 6 цього Закону така справа не підвідомча.

Доводи з посиланням на подвійне стягнення боргу, колегія суддів також відхиляє з огляду на таке.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-1080цс15 право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Щодо посилань апелянтки на не визначення судом першої інстанції у рішенні початкової вартості предмету іпотеки колегія також не може їх взяти до уваги, оскільки відповідно до ч.6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Сторони визначили у договорі іпотеки (п.1.3.) початкову ціну реалізацію предмету іпотеки у сумі 180 056 грн. (а.с.15). Саме цю суму як початкову ціну реалізації визначив і позивач у своїй позовній заяві (а.с.3). Ця ж сума визначена і у резолютивній частині рішення суду. При цьому сама апелянтка у судовому засіданні апеляційного суду підтвердила свою згоду з тим, що саме ця сума має бути початковою ціною реалізації іпотечного майна. Таким чином, слід вважати, що початкова ціна реалізації предмета іпотеки встановлена за згодою сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 відхилити, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 12.04.2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий А.Г.Колісниченко

Судді: І.В.Вейтас

С.В.Радченко