Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 322/252/17 Головуючий у 1 інстанції: Гасанбеков С.С.
Провадження № 22-ц /778/2182/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, та стягнення 1/2 суми додаткових витрат на утримання дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5, який продовжує навчання у вищому навчальному закладі, та стягнення 1/2 суми додаткових витрат на його утримання.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_4 щомісячно, починаючи з 23 лютого 2017 року до закінчення навчання ОСОБА_5, а саме до 30 червня 2020 року.В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильні висновки суду в частині відмови в позові про стягнення додаткових витрат, порушення судом норм матеріального права при вирішенні цих позовних вимог, просить змінити рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у

справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 4 липня 1998 року по 06.10.2015р., від якого 18 лютого 1999 року у них народився син - ОСОБА_5, який після розірвання шлюбу між батьками проживає з матір»ю - позивачем ОСОБА_5 О.В.18.02.2017р. ОСОБА_5 досяг повноліття.

Згідно з довідкою Запорізького національного університету від 20.02.2017р. ОСОБА_5 є студентом І курсу освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр факультету фізичного виховання денної форми навчання. Термін навчання з 01.09.2016р. по 30.06.2020р. ( а.с. 14).

Згідно з договором № 99/Д від 20.08.2016р. ОСОБА_6 навчається у вищі на платній основі, та річна оплата за надання освітньої послуги складає 8 800 грн. ( а.с. 11-12).

Також ОСОБА_5 у зв»язку з навчанням виїхав з місця проживання у смт. Новомиколаївка до м. Запоріжжі, де проживає у студентському гуртожитку, за що щороку вносить плату у розмірі 3960 грн. та за охоронні послуги 193,38 грн.

ОСОБА_2 в позові вказувала, що вона особисто сплати вищезазначені кошти за навчання за І курс, за гуртожиток, охоронні послуги, а також придбала сину для навчання ноутбук за 12 179,60 грн., сплачує за відвідування сином спортклубу 625 грн., придбала йому боксерські рукавиці на суму 360 грн. Загальний розмір понесених нею у зв»язку з навчанням сина витрат складає 26 117,98 грн., половину яких просила стягнути з відповідача, а також визначити розмір аліментів на сина у зв»язку з його навчанням у розмірі ? частки від доходу відповідача до закінчення навчання сином.

Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів у розмірі ? частки від доходу на період навчання ОСОБА_5, суд виходив із того, що відповідач в цій частині визнав позов, та таке визнання не суперечить закону, оскільки згідно зі статтею 199 СК України такий обов»язок покладається на батьків. І в цій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення додаткових витрат, пов»язаних з навчанням сина, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачка просила стягнути зазначені суми за статтею 185 СК України, обґрунтовуючи це як обов»язок відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами його спеціалізацією у навчанні на факультеті фізичного виховання.

В апеляційній скарзі на рішення в частині відмови в стягненні додаткових витрат, позивач та її адвокат наголошують на тому, що, принаймні, сплата суми за навчання є такою додатковою витратою, яка спрямовується на розвиток здібностей дитина та на отримання нею професії, тому просять скасувати рішення в цій частині та задовольнити вимоги щодо стягнення половини всіх визначених позивачем додаткових витрат.

Вказана вимога позивача не відповідає положенням глави 16 СК України, якою врегульовано обов»язки батьків щодо утримання ними повнолітніх дочки, сина, як правильно визнав суд, врахувавши при цьому правову позицію Верховного Суду України, висловлену у справі № 6-1296цс15.

Верховним Судом зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у звязку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Разом з тим статтею 199 СК України передбачений обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обовязку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобовязань, обовязку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у випадках, коли повнолітній син потребує матеріальної допомоги у звязку з навчанням до досягнення ним двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.

За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, з огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд першої інстанції обгрунтовано врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 24 лютого 2016 року по справі № 6-1296цс15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 56454666), і дійшов правильного висновку щодо відмови в позові про стягнення додаткових витрат на утримання повнолітнього сина.

Підстав для відходу від цієї правової позиції Верховного Суду України апелянти не навели, тому колегія визнає апеляційну скаргу необгрунтованою, у зв»язку з чим у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України залишає її без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: