АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 761/6884/17-ц Головуючий у 1 інстанції: Юзькова О.Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування укладений 24 січня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Яценко О.С., зареєстрований в реєстрі за № 6-390.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду в частині відмови у задоволенні її вимог про застосування наслідків недійсності правочину та ухвалити в цій частині нове рішення. Застосувати наслідки недійсності договору дарування квартири АДРЕСА_1, скасувавши державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 і припинивши його право власності на це майно. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування від 24 січня 1998 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, він мав застосувати наслідки його недійсності та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2

В апеляційній інстанції представники ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи за їх відсутності.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 січня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка діє від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2, було укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_4, яка діє від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2, прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 12, т. 1).

27 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів. Зазначала, що вона з 12 квітня 1963 року і по даний час зареєстрована і проживає в квартирі АДРЕСА_1. Згідно розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва від 05 травня 1993 року вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_6 приватизували зазначену квартиру, а після смерті чоловіка, вона успадкувала його частку. У кінці 1997 року її дочка ОСОБА_4 попросила укласти з нею фіктивний договір дарування квартири на користь онука ОСОБА_2 Необхідність укладання договору дарування було обумовлено тим, що її дочка ОСОБА_4 мала намір продати квартиру в м.Москва-Зеленоград і переїхати до Київа. Для продажу квартири була потрібна згода органу опіки та піклування та формальне підтвердження того, що житлові умови неповнолітнього ОСОБА_2 не погіршуються.

24 січня 1998 року між нею та ОСОБА_4, яка діяла від імені неповнолітнього ОСОБА_7, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.. Після цього ОСОБА_4 разом із сином ОСОБА_2 переїхали до м.Києва, де згодом придбали власне житло - квартиру АДРЕСА_3. В квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ніколи не проживали. ОСОБА_2 ніколи не заперечував, що спірна квартира належить їй. Відповідно до розписки від 27 грудня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобов'язалися оформити документи на квартиру, яка належить їй по досягненні ОСОБА_2 вісімнадцятирічного віку та зазначила, що не будуть претендувати на належну їй квартиру. У січні 2015 року у стосунки з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у неї погіршились, вони стали уникати спілкування. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсним укладений 24 січня 1998 року договір дарування квартири та застосувати наслідки недійсності договору, скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 і припинивши його право власності на це майно, відновити становище,яке існувало до укладення договору дарування.

Встановивши, що договір дарування від 24 січня 1998 року укладений без наміру

створити юридичні наслідки, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Суд визнав недійсним укладений 24 січня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори ЯценкоО.С. і зареєстрований в реєстрі за № 6-390. В задоволенні іншої частини позову суд відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру, суд виходив з того, що Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по справі є третьою особою, а чинне законодавство не передбачає покладення зобов'язань за судовим рішенням на третіх осіб.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції у вказаній частині. Відповідно до заявлених вимог позивачка просила застосувати наслідки недійсності договору дарування квартири, скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 і припинивши його право власності на це майно, та відновивши становище, яке існувало до укладення договору дарування, відповідно до якого за право власності на квартиру було зареєстроване за нею, а не зобов'язати третю особу вчинити відповідні дії.

Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 30 серпня 2017 року №062/14-10362(И-2017), право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі договору дарування від 24 січня 1998 року за ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01 квітня 2014 року у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

Визнавши недійсним договір дарування від 24 січня 1998 року, суд першої інстанції мав зазначити про скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири рішення суду першої інстанції не оскаржене.

Дійшовши висновку про наявність підстав визнання недійсним мнимої угоди дарування, укладеного 24 січня 1998 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4, суд помилково послався на положення ст. 234 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 року цей Кодексу застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відтак правовою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним мнимого договору дарування, укладеного 24 січня 1998 року, є положення ст. 58 ЦК України 1963 р.

Враховуючи викладене, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року підлягає скасуванню в частині вирішення вимог про застосування наслідків недійсності договору з ухваленням нового рішення про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2, а також зміни у мотивувальній частині рішення правової підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору та ухвалити в цій частині нове рішення.

Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, проведену на підставі договору дарування від 24 січня 1998 року.

Змінити заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на норми ст. 234 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Зазначити правовою підставою задоволення позовних вимог ОСОБА_1 положення ст. 58 ЦК України 1963 р.

В іншій частині заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді