АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/7031/2017 Головуючий в 1-й інстанції -Лазаренко В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

05 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки(пені) та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач пред'явила позов до відповідача про стягнення заборгованості по аліментам у розмірі 72 831,38 грн., уточнивши вимоги, та пені у розмірі 1917980,56 грн. за період прострочення з 01.04.2003 року по 11.12.2016 року. Зазначала,що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.07.2000 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх сина ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини всіх його видів заробітку, щомісячно. З березня 2003 року відповідач припинив сплачувати аліменти на утримання сина, в зв'язку з чим утворилася вказана заборгованість за період з 01 квітня 2003 року по 21.09.2013 року, тобто до повноліття сина.

В зустрічному позові ОСОБА_2 просить звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, оскільки вважає , що ОСОБА_3 за вказаний період не утримувала сина, який з 2009 року і до повноліття проживав у бабусі ОСОБА_5 в селі Моївка,Чернівецького району,Вінницької області.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 70 000 грн.. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 у стягненні неустойки та задовольнити зустрічний позов, звільнивши ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам. Зазначає, що суд при вирішенні спору порушив норми матеріального права,які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами і не врахував, що досягнення дитиною повноліття чи двадцяти трьох років не припиняє стягнення заборгованості за аліментами. Однак кошти, які підходитимуть після настання цих термінів, змінюють свій правовий режим, оскільки це вже не аліменти,а компенсація тому з батьків,з яким проживає дитина,тих витрат на утримання дитини,які він ніс не тільки за себе, а й за іншого з батьків. ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження понесених нею витрат на сина.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3 , обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.07.2000 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини всіх його видів заробітку .

Відповідно до довідки ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві від 24.01.2014 року заборгованість по аліментам ОСОБА_2 згідно з виконавчим листом № 2-1740, виданого Солом'янським районним судом м. Києва від 22.07.2000 року станом на 24.01.2014 року складає 74 131,38 грн. та виникла з березня 2003 року.

У травні 2016 року ОСОБА_2 пред'явив до ОСОБА_3 зустрічний позов, в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам з тих підстав, що син ОСОБА_4 з лютого 2009 року не проживав зі своєю матір'ю, а проживав у матері останньої, ОСОБА_5 в селі Моївка,Чернівецького району,Вінницької області в зв'язку з чим кошти на утримання сина не могли бути використані за цільовим призначенням, визнаючи при цьому заборгованість по аліментам у розмірі 42 715,70 грн..

У липні 2016 року ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги та вказала, що розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментам складає 72 831,38 грн..

Після уточнення ОСОБА_3 розміру заборгованості ОСОБА_2 по аліментам, останній у заяві про збільшення розміру позовних вимог визнав розмір заборгованості на суму 72 071,38 грн. та просив звільнити його від сплати саме вказаної суми.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 остаточно уточнила вимоги, вказавши суму заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 72 831,38 грн. та пені у розмірі 1 917 980,56 грн., надавши відповідний розрахунок.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову про стягнення заборгованості по аліментам, суд виходив з того, що ОСОБА_2 сума заборгованості не оспорюється, в зв'язку з чим остання повинна стягуватись державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» , прийшовши при цьому до висновку про підставність вимог ОСОБА_3 щодо стягнення з відповідача неустойки (пені), як особи винної в утворенні заборгованості по аліментам, задовольнивши вказану вимогу частково, зменшивши її розмір з 1 917 980,56 грн. до 70 000,00 грн., врахувавши наявність на утриманні ОСОБА_2 двох неповнолітніх дітей, його майновий стан, а також засади справедливості, добросовісності та розумності.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що посилання останнього на те, що ОСОБА_3 не здійснювала обов'язку щодо виховання та утримання сина не є підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розумінні ст.. 197 СК України, врахувавши і те, що ОСОБА_2 не надано належних доказів, які підтверджують існування згаданих обставин. В той же час, фактично відповідач посилається на обставини, пов'язані з особою позивача, які характеризують її ставлення до дитини, та ставлення дитини до неї як до матері, які на думку суду, також не можуть бути підставою для звільнення відповідача щодо сплати заборгованості за аліментами.

Таке рішення суду колегія суддів вважає законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Пунктом 28 Постанови Пленуму ВС України за № 2 від 12.06.2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. .

Так, на підтвердження розміру позовних вимог щодо суми пені, ОСОБА_3 надала розрахунок, складений нею на підставі Довідки ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві від 24.01.2014 року щодо розміру заборгованості ОСОБА_2 по аліментам, який визнано судом першої інстанції детально аргументованим та таким, що повно відображає порядок її нарахування з урахуванням виплат, які були здійснені відповідачем.

Представник ОСОБА_2, зазначаючи про те, що вказаний розрахунок ОСОБА_3 суперечить нормам матеріального та процесуального права, оскільки складений невірно, в зв'язку з чим повинно бути відмовлено у позові з підстав недоведеності його розміру та невідповідності правовій позиції Верховного Суду України з вказаного питання, будь-яких належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 60 ЦПК України, на спростування значення відомостей розрахунку ОСОБА_3 не надав .

Посилання ОСОБА_2 на те, що заборгованість по аліментам утворилась в зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не здійснювала виховання та утримання їх сина і останній взагалі тривалий період часу не проживав з нею, а коли проживав, то стикався із жорстоким поводженням щодо себе, і мати взагалі не здійснювала обов'язку щодо задоволення фізичних, духовних і інших потреб свого сина, що могло б свідчити про цільове використання аліментів, на увагу колегії суддів не заслуговує з наступних підстав.

Так дійсно , в матеріалах справи наявні докази того, що син сторін з лютого 2009 року дійсно не проживав з ОСОБА_3, а проживав у матері останньої, ОСОБА_5, в селі Моївка,Чернівецького району, Вінницької області з березня 2009 року, де і закінчив у 2013 році загальноосвітню школу.

Проте вказана обставина не може вважатися такою, що звільняла ОСОБА_2 від обов'язку щодо сплати аліментів , покладеного на нього судовим рішенням, оскільки будь-яких доказів того, що утримання дитини здійснював сам ОСОБА_2 та/або будь-хто інший , останнім не надано.

За вказаних обставин не заслуговує на увагу і посилання ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження понесених нею витрат на сина , щоб могло розцінюватись як компенсація тому з батьків, з яким проживає дитина, тих витрат на утримання дитини, які він ніс не тільки за себе, а й за іншого з батьків.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого в даній справі рішення.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -