Провадження № 2/161/3267/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О, при секретарі судових засідань ОСОБА_1, за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошової компенсації за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

05 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошової компенсації за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом відповідача від 30 червня 2017 року №95-к його звільнено з посади заступника директора із навчально-виховної роботи на підставі п.2 ст.36 Кодексу законів про працю України.

Позивач вважає що вказаний наказ виданий безпідставно, а саме звільнення є незаконним.

З наведених підстав просить суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 30 червня 2017 року №95-к; поновити позивача на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи з 01 липня 2017 року; стягнути грошову компенсацію за час вимушеного прогулу.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що контракт з позивачем діяв до 30 червня 2017 року, а тому його було правомірно звільнено з займаної посади у звязку з закінченням дії строкового трудового договору.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно контракту від 02 березня 2015 року ОСОБА_2 призначено на посаду заступника директора із навчально-виховної роботи з 01 квітня 2015 по 01 квітня 2017 року.

24 лютого 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення його на постійне місце роботи, тобто укладення безстрокового трудового договору.

Наказом від 22 березня 2017 року №42-к «По продовження контракту», ОСОБА_2 продовжено роботу по контракту з 02 квітня 2017 року по 30 червня 2017 року.

Вказані обставини встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2017 року у цивільній справі №161/5751/17 та додатковому доказуванню не підлягають.

Частиною третьою статті 21 Кодексу законів про працю України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

А частиною першою статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

У розглядуваному випадку, відповідач частково задовольнив заяву позивача та погодив продовження строк дії його контракту до 30 червня 2017 року.

Пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Таким чином, на думку суду, у звязку з закінченням строку трудового договору, позивача було правомірно та обґрунтовано звільнено з посади заступника директора із навчально-виховної роботи Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» з 30 червня 2017 року.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що посада позивача не належить до тих посад, на яких укладається трудовий договір у формі контракту, оскільки відповідно до частини третьої статті 54 Закону України «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

А згідно з Переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 р. N 963 посада позивача відноситься до посад педагогічних працівників, тобто з ним міг укладатися трудовий договір у формі контракту.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідач не розглянув його заяви з проханням призначити його на посаду безстроково, а також внести відповідні зміни у контракт, оскільки як слідує з матеріалів справи, відповідні заяви ОСОБА_2 були розглянуті і листами від 26 червня 2017 року на них надана відповідь з обґрунтування неможливості продовження дії контракту, а також неможливості укласти новий контракт з безстроковою дією.

З цього приводу суд ще раз наголошує, що контракт є особливою формою трудового договору, яка передбачає в першу чергу свободу та добровільність сторін у визначенні строку його дії, прав, обов'язків і відповідальності сторін (в тому числі матеріальної), умов матеріального забезпечення і організації праці працівника, умов розірвання договору, в тому числі дострокового. Правових підстав примусово продовжувати дію контракту, або укласти контракт на тих умовах, на яких одна зі сторін не бажає, чинним трудовим законодавством не передбачено. Саме лише бажання ОСОБА_2 укласти безстроковий контракт, або перевести його на безстроковий трудовий договір, недостатньо без волі та згоди іншої сторони роботодавця.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_2 30 червня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України у звязку з закінченням строку дії трудового договору (контракту) є правомірним та обґрунтованим, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Суд критично оцінює посилання позивача та його представника, що у відповідності до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП трудовий договір, що був укладений між позивачем та відповідачем, в звязку з переукладанням декілька разів є такими, що укладений на невизначений строк, оскільки виходячи з того, що застосування контракту як особливої форми трудового договору допускається за умови, що його укладання (сфера застосування) передбачене законом, він є різновидом строкового трудового договору, про який йдеться в ч. 2 ст. 23 КЗпП, а тому суд вважає, що норма ч. 2 ст. 39-1 КЗпП, щодо продовження чинності строкового трудового договору на невизначений строк не поширюється на строкові трудові договори, в тому числі контракти, передбачені ч. 2 ст. 23 КЗпП.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215, 226 ЦПК України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про освіту», суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 18 серпня 2017 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_5