Справа № 299/226/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

17 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду від 01 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди, -

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди офісу, що укладений 01.05.2012 р. між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Позов вмотивовано тим, що 02.12.2011 року між сторонами було зареєстровано трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_5 працювала у ФОП ОСОБА_4 на посаді адміністратора в перукарні по вул. П.Тичини, 6/12 в м. Виноградів. 01.05.2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2, начебто, був укладений договір оренди приміщення в м. Виноградів по вул. П.Тичини, 6/12. Такий договір укладено без наміру створення правових наслідків для перевіряючих органів у разі виникнення питань щодо відсутності підприємця ОСОБА_4 Однак, договір оренди нежитлового приміщення (офісу) ніколи не було застосовано та не реалізовано, оскільки всі працівники до 2014 року працювали у ФОП ОСОБА_4, здавали звіти у контролюючі органи, перераховували прибутки за кордон роботодавцю. До договору оренди від 01.05.2012 року не додано його невідємну частину, а саме акт прийому-здачі та опис майна, що свідчить про те, що майно ніколи не передавалося в користування ОСОБА_2 Позивачка ніколи не сплачувала жодної суми орендної плати, а ні на банківський рахунок ОСОБА_4, а ні вносила жодних готівкових коштів. Спірне майно (офіс) ніколи не здавалося в оренду позивачці, оскільки така перебувала в трудових відносинах з відповідачкою. Позивачка вважає, що договір оренди приміщення від 01.05.2012 року укладений з порушенням вимог ст.203 ЦК України, оскільки на момент вчинення правочину жодна із сторін не мала наміру на настання правових наслідків, що обумовлені ним: орендодавцем реально не передано орендарю приміщення; за період з 2012 року по сьогоднішній день приміщення перебувало завжди у користуванні ОСОБА_6; приміщення ОСОБА_2 не приймала і ніколи не використовувала, оплата по договору оренди приміщення від 01.05.2012 року ніколи не проводилася, в звязку з чим і відсутні такі документи, як акт прийому-здачі, опис майна та платіжні первинні бухгалтерські документи. Позивач вважає, що договір оренди офісу є недійсним, оскільки являється фіктивним, тобто таким, який вчиняється тільки для виду, без намірів створення чи настання будь-яких правових наслідків. Просить суд визнати договір офісу ПП Олас від 01.05.2012 року недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

Рішенням Виноградівського районного суду від 01 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування обставин справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вказує, що позивачем доведено факт фіктивності правочину. Зокрема, про це свідчить те, що позивач працювала у відповідача за трудовим договором на посаді адміністратора в перукарні за адресою м. Виноградів, вул. П.Тичини, 6/12. Отже, вона не могла одночасно орендувати дане приміщення та працювати в ньому за трудовим договором. Сама ОСОБА_2 не займається підприємницькою діяльністю, а тому в неї не було необхідності брати в оренду перукарню. Про фіктивність свідчить і відсутність такої обовязкової частини договору як акт-приймання передачі майна. Письмова розписка, на яку послався суд, не може бути доказом отримання та використання майна, вона є сумнівною та фіктивною. Крім того, згідно відповіді ДПІ у Виноградівському районі, податкових звітів і декларацій, трудових договорів та контрактів, весь цей час ФОП ОСОБА_4 здійснювала діяльність за адресою м. Виноградів, вул. П.Тичини, 6/12.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь в справі, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені, певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є, факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Встановлено, що ОСОБА_4 з 21.04.2009 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, що стверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП серії В03 №477109, виданого Виноградівською РДА 21.04.2009 року (а.с.73).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.05.2011 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить приміщення офісу за адресою м. Виноградів, вул. П.Тичини, 6/12 Закарпатської області, загальна площа якого складає 39,8 кв.м. (а.с.74).

02.12.2011 року було зареєстровано трудовий договір між ОСОБА_4 (роботодавцем) та ОСОБА_5 (працівником). Відповідно до даного договору позивачка працювала на відповідачку на посаді адміністратора в перукарні по вул. П.Тичина, 6/12 в м. Виноградів. Указаний трудовий договір зареєстрований у Виноградівському районному центрі зайнятості 02.12.2011 року за №609 (а.с.83-84).

А 01 травня 2012 року в м. Виноградів між приватним підприємцем ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_5 (орендар) було укладено договір оренди офісу ПП Олас, згідно якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння приміщення за адресою: 90300, м. Виноградів, вул. П.Тичини, 6/12 терміном на 360 днів з моменту прийняття приміщення. Згідно умов договору приміщення що орендується, надається орендарю для розміщення ділового офісу та перукарні (а.с.10-12).

Відповідно до умов даного договору, (п. 4.1) орендар мав сплачувати починаючи з 01.05.2012 року орендну плату за користування зазначеним майном у розмірі 2200 грн. на місяць.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено фіктивність даного правочину.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк, ч. 1 ст. 759 ЦК України.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Саме на таке розуміння норм матеріального права звертає увагу судів загальної юрисдикції, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, яке зазначено в Правовому висновку по справі № 6-1873цс16 від 16.10.2016 року.

Покликаючись на фіктивність договору оренди офісу ПП Олас, позивачка виходила з того, що акт приймання-передачі приміщення № 12 в будинку № 6 по вул. П.Тичини в м. Виноградів між сторонами не підписувався; відсутність необхідності взяття в оренду приміщення перукарні, так-як працювала у відповідачки за трудовим договором на посаді адміністратора; місцем здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4, являється м. Виноградів, вул. П.Тичини 6/12, і за даною адресою подавалася податкова звітність та укладались трудові угоди.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись у суд з позовом про визнання правочину фіктивним, позивач повинен довести перед судом відсутність в учасників такого правочину наміру створити юридичні наслідки.

Так у судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 в особі ОСОБА_7 (а.с. 68) пояснив колегії суддів, що усі документи разом з печаткою в тому числі й акт прийому-передавання приміщення залишились у позивачки, щоб остання могла здійснювати свої адміністративні функції по веденню справ відповідачки повязаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Той факт, що матеріали справи не містять акту прийому-передавання приміщення не може слугувати підставою для недійсності правочину, так-як це може впливати на інші обставини не повязані з недійсністю такого правочину.

У спростування такого доводу позивачки свідчить також і розписка, яка власноручно написана та підписана нею, у якій, вона підтверджує наявність заборгованості по орендній платі згідно договору оренди офісу ФОП Олас від 01.05.2012 року в розмірі 47460,00 грн. та зобовязується до 26.10.2014 року сплатити всю суму заборгованості орендодавцю ОСОБА_4 (а.с. 81). Дана розписка є чинною та не оспорювалась в судовому поряду.

Той факт, що ОСОБА_2 працювала за трудовим договором не може слугувати перепоною для останньої по взяттю в оренду приміщення за адресою м. Виноградів, вул. П.Тичини 6/12, оскільки, відсутні докази того, що не спроможна суміщати дані дії. Крім цього, відповідачка мала ще приміщення перукарні й у м. Хуст на що звернув увагу колегії суддів представник ОСОБА_7, а тому, позивачка виконувала адміністративні функції також і стосовно даного приміщення перукарні.

Здійснення підприємницької діяльності не припинено відповідачкою, а тому, остання зобовязана була подавати податкову звідність саме за місцем своєї реєстрації, яким є адреса в м. Виноградів, вул. П.Тичини 6/12.

У відповіді Виноградівської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області від 31.03.2016 р. за № 318/10/10-00 зазначено, що за адресою м. Виноградів, вул. П.Тичини 6/12 на протязі періоду з 01.01.12р. по 31.03.15р., ФОП ОСОБА_4 здійснювала діяльність згідно КВЕД, зокрема, і щодо: - 68.20. надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, а.с. 100.

У контракті від 02.06.12р. не зазначено місце роботи ОСОБА_8, а тільки місце реєстрації ФОП ОСОБА_4, а.с. 47-48.

Той факт, що ФОП ОСОБА_4 у документах зазначала місце своєї реєстрації, якою є адреса м. Виноградів, вул. П.Тичини 6/12 не може заперечувати тієї обставини, що ОСОБА_2 не могла взяти в оренду приміщення перукарні, яке знаходиться за тією же адресою, що й реєстрація ФОП ОСОБА_4.

Також, свідок ОСОБА_9 показала, що відповідачка здала в оренду приміщення перукарні, а тому, остання не має ніякого відношення до того, хто там працює. Зокрема, і свідок ОСОБА_10 ствердила, що позивачка говорила про те, що взяла приміщення перукарні в оренду й непогано заробляє.

Зазначені обставини та докази вказують на відсутність саме в обох сторін правочину наявності умислу на фіктивність договору оренди приміщення. Тобто, позивачка не довела перед судом того факту, що внутрішня воля ФОП ОСОБА_4 не відповідала її зовнішньому прояву, який би був направлений на невиконання укладеного нею правочину. Отже, дійсність наміру ФОП ОСОБА_4 було направлено на виконання зобовязань для досягнення правового результату за договором оренди приміщення офісу від 01.05.2012 року.

Та обставина, що ОСОБА_2 заперечує дійсність договору оренди приміщення офісу від 01.05.2012 року не перешкоджало їй написати 26.08.2014 року для ОСОБА_4 розписку з приводу наявності заборгованості по сплаті орендної плати у сумі 47760 гривень, яку зобовязалась погасити до 26 жовтня 2014 року.

До моменту звернення (лютий 2016р.) ФОП ОСОБА_4 з позовом у суд про стягнення боргу по орендній платі (а.с. 13), ОСОБА_2 не оспорювала дійсність правочину, що вказує на погодження з тими обставинами, які повязані з виконанням договору оренди приміщення офісу від 01.05.2012 року.

Розглянувши доводи ОСОБА_2, колегія суддів зазначає, що остання не довела недійсності договору оренди приміщення офісу від 01.05.2012 року тими доказами з якими законодавець повязує фіктивність правочину.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 01 червня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді