АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Лисака І.Н.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у серпні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зазначало, що між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053, за яким публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язалося надати кредит в розмірі 68036 грн. 34 коп. на строк до 26 липня 2012 року.

Виконання зобов»язання забезпечено договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 27 липня 2007 №CVZWAN02000053.

Посилаючись на невиконання зобов»язання та направлення ОСОБА_2

М.І., ОСОБА_2 7 липня 2016 року вимоги про виконання зобов»язання,

публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 кредит в сумі 43789 грн. 67 коп., проценти в сумі 54900 грн. 04 коп., комісію в сумі 2609 грн. 84 коп. солідарно.

Справа №716/1075/16-ц

Провадження №22-ц/794/1219/2017 Головуючий в суді 1 інстанції ОСОБА_3

Категорія 19/27 ОСОБА_4 ОСОБА_5

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року у позові відмовлено.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.4 ст.267 ЦК України та зазначив про сплив позовної давності до вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» грошових коштів за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053.

На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції вказав, що початок перебігу позовної давності слід обчислювати щодо місячних платежів з моменту порушення ОСОБА_1 виконання зобов»язання із здійснення щомісячного платежу з листопада 2009 року, в повному обсязі - з дати закінчення строку дії договору з липня 2012 року.

Крім того судом першої інстанції застосовано правила переривання перебігу строку позовної давності.

Вирішуючи позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції послався на правила, встановлені ч.1 ст.559 ЦК України та дійшов висновку про припинення поруки.

Мотивовано висновки суду першої інстанції збільшенням відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов»язання, зокрема, збільшення відсоткової ставки без згоди поручителя.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає повністю.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Встановлено, що між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053.

Виконання зобов»язання забезпечено договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 27 липня 2007 №CVZWAN02000053.

На підставі ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення зобов»язання, забезпеченого порукою, передбачені ст.554 ЦК України.

Згідно зі частинами 1 та 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У статті 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Верховний Суд України у правовому висновоку у постанові від 21 травня 2012 року № 6-18цс11 зазначив, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обовязково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Відповідно правового висновку Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

За змістом п.11договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 поруки від 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053договір діє до повного виконання зобов»язань за кредитним договором.

На підставі п.12 наведеного договору порука припиняється після закінчення п»яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Публічне акціонерне товариство комерційниЙ банк «ПриватБанк», звертаючись до суду з позовом, посилалося на направлення ОСОБА_1, ОСОБА_2 7 липня 2016 року вимоги про дострокове виконання зобов»язання (а.с.8).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Водночас, Верховний Суд України у правовому висновоку у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 зазначив, оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається звернення публічного акціонерного товариства комерційним банком «ПриватБанк» до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у серпні 2016 року, тобто протягом шести місяців від дати для дострокового повернення кредиту.

Обсяг зобов»язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов»язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Отже, припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України можливе тоді, коли наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобовязання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

За змістом п.1 договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 27 липня 2007 №CVZWAN02000053 предметом договору є надання поруки за виконання ОСОБА_1 зобов»язань за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053 з повернення кредиту в сумі 68036 грн. 34 коп. у строк до 26 липня 2012 року; сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1,34% за місяць у період з 21 по 25 число кожного місяця; щомісячного надання грошових коштів (щомісячний платіж) у період сплати в сумі 1419 грн. 01 коп. для погашення заборгованості за договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, комісією; сплати відсотків за користування кредитом при порушенні позичальником зобов»язання по погашенню кредиту у розмірі 3,11% за місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом; сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до умов та строків, передбачених кредитним договором; сплати пені в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки.

Пунктом 2.3.1 договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 27 липня 2007 №CVZWAN02000053 банку надано право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати набрання чинності зміненої процентної ставки.

Згідно з ч.3 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

На підставі п.13 договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 27 липня 2007 №CVZWAN02000053 зміни до цього договору вносяться за згодою сторін в письмовому вигляді шляхом укладення додаткової угоди.

Згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 5 червня 2013 року у справі №6-43цс13).

До матеріалів справи приєднано повідомлення публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», направлене ОСОБА_1 25 грудня 2008 року зміну умов договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 27 липня 2007 №CVZWAN02000053, зокрема підвищення процентної ставки до рівня 27,48% на рік, починаючи з 01 лютого 2009 року (а.с.61).

За таких обставин внаслідок зміни забезпеченого порукою зобовязання договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 27 липня 2007 №CVZWAN02000053, яка безпосередньо спрямована на підвищення процентної ставки відбулось збільшення відповідальності поручителя.

З матеріалі справи не вбачається інформованості поручителя про зміну розміру процентної ставки договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 27 липня 2007 №CVZWAN02000053та згоди ОСОБА_2

Установивши, що ОСОБА_2 не надавала згоди у передбачений договором поруки спосіб на збільшення розміру процентної ставки до 27,48 % річних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки та права публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

З огляду на наведене судове рішення в частині відмови у позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Статтею 19 Закону України «Про заставу» визначено право заставодержателя задовольнити свої вимоги в повному обсязі.

Статтею 24 Закону України «Про заставу» передбачено, що у випадках, коші суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого манна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Зазначена норма кореспондує з нормою ч. 4 ст. 591 ЦК України, відповідно до якої, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду із позовом, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» посилалось на те, що про порушення свого права банк дізнався лише у лютому 2016 року після продажу предмета застави, оскільки сума, одержана від його продажу, не покриває вимоги заставодержателя.

Зважаючи на те, що звернення стягнення на предмет застави не є єдиним способом захисту прав кредитора, після того як указаний спосіб захисту (продаж спірного автомобіля у лютому 2016 року) не призвів до належного виконання зобов'язання за кредитним договором у публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» виникло право звернутися до суду із позовом про стягнення грошових коштів за договором за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом у серпні 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Ураховуючи наведене судом першої інстанції визначено початок перебігу позовної давності для звернення із позовом на порушення норм матеріального права.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення в частині відмови у позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053кредиту в сумі 43789 грн. 67 коп., процентів в сумі 54900 грн. 04 коп., комісії в сумі 2609 грн. 84 коп. солідарно.

Підставою позову, тобто обставинами, якими публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» обґрунтовувало позовні вимоги, зазначало невиконання ОСОБА_1 зобов»язання за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053.

З приєднаного до матеріалів справи розрахунку за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053 вбачається невиконання ОСОБА_1 зобов»язання з сплати щомісячного платежу з жовтня 2009 року.

Встановлено, що заочним рішенням індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року звернуто стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO модель NEXIA знаком СЕ3507АІ, що належить ОСОБА_1 шляхом продажу публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладенням від імені колибаба М.І. договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

За змістом заочного рішення індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року та розрахунку за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053 від звернуто стягнення на предмет застави в рахунок виконання зобов»язання за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053 в розмірі 94873 грн. 17 коп., що складається з кредиту в сумі 43789 грн. 67 коп., процентів в сумі 32387 грн. 56 коп., комісії в сумі 1842 грн. 24 коп., пені в сумі 16762 грн. 56 коп. за період з серпня 2007 року по вересень 2011 року.

Відповідно до розрахунку за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053 грошові кошти від реалізації заставного майна розподілено на сплату процентів в сумі 33304 грн. 04 коп.

Сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя в частині сплати кредиту в сумі 43789 грн. 67 коп.

У такому разі підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» кредит в сумі 43789 грн. 67 коп.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-738цс15.

До матеріалів справи приєднана заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення рішення судом першої інстанції (а.с.43-46).

На підставі статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, можна зробити висновок, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2322цс16 від 09 серпня 2017 року.

На підставі п.7.1 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053дата повернення грошових коштів 26 липня 2012 року.

Враховуючи той факт, що договором не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку, розмір процентів після 26 липня 2012 року слід визначати на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із п.3.4 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053 банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів.

Таким чином розмір процентів, що підлягають стягненню за період з вересня 2013 року по серпень 2016 року дорівнює (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 6,5 : 360 * кількість днів 226) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 9,5 : 360 * кількість днів 93) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 12,5 : 360 * кількість днів 119) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 14 : 360 * кількість днів 85) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 19,5 : 360 * кількість днів 26) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 30 : 360 * кількість днів 177) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 27 : 360 * кількість днів 28) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 210 : 360 * кількість днів 22) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 19 : 360 * кількість днів 35) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 18 : 360 * кількість днів 28) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 16,5 : 360 * кількість днів 35) + (сума боргу 43789 грн. 67 коп. :100 * облікова ставка Національного банку України 15,5 : 360 * кількість днів 34), що становить 22498 грн. 67 коп.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннямичастини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є неправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Незаконною є сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746 ці16.

Ураховуючи наведене підстав для покладення на ОСОБА_1 обов»язку за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту 27 липня 2007 року №CVZWAN02000053 із сплати комісії немає.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2017 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» грошових коштів скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» кедит в сумі 43789 грн. 67 коп. та проценти в сумі 22498 грн. 67 коп.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий підпис (ОСОБА_5Ю.)

Судді підписи (ОСОБА_6, ОСОБА_7Н.)

З оригіналом згідно: