АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_10,

представника відповідача ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 - ОСОБА_11 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, третя особа: ОСОБА_7 про визнання дій неправомірними та визнання заяви недійсною,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 рок ОСОБА_6 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_10 (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_7, в якому просила визнати дії відповідача по посвідченню 16.04.2008 заяви ОСОБА_8, 1949 р.н., про встановлення батьківства, що зареєстрована в реєстрі за № 31 та копії з цієї заяви, що зареєстрована в реєстрі за № 32 від 16.04.2008, неправомірними та визнати заяву недійсною.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що вона є рідною донькою ОСОБА_8, 1949 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За життя її батько зловживав алкоголем, страждав на ряд психічних та соматичних захворювань і за своїм психічним станом не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час судового розгляду справи про визнання шлюбу недійсним внаслідок фіктивності вона дізналася про те, що 16.04.2008 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 засвідчено справжність підпису ОСОБА_8 на заяві про встановлення його батьківства щодо ОСОБА_9 та посвідчено заповіт від його імені на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_9. Нотаріусом не було перевірено, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстрований 30.12.2006, а ОСОБА_9 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2. У порушення Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій не відмовила у вчиненні нотаріальної дії та не роз'яснила особі, що звернулась до неї за вчиненням нотаріальної дії, що встановлення батьківства проводиться органами РАЦС або у судовому порядку. Також нотаріус не визначив обсяг цивільної дієздатності її батька. З огляду на викладене вважала дії нотаріуса неправомірними, а посвідчену ним заяву недійсною (а.с.2-5).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2017 позов задоволено:

- визнано неправомірними дії приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_10 щодо посвідчення 16.04.2008 заяви ОСОБА_8, 1949 р.н. про встановлення батьківства;

- визнано недійсною заяву ОСОБА_8, 1949 р.н., про встановлення батьківства, посвідчену приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 за реєстровим номером 32 від 16.04.2008;

- стягнуто з приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 551 грн. 21 коп. (а.с. 113-115).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2017 виправлено описку в рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2017, а саме в резолютивній частині рішення замінено номер заяви про встановлення батьківства від 16.04.2008 з «32» на номер «31» (а.с. 118).

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що дії нотаріуса повністю відповідали вимогам чинного законодавства. Також вказує на відсутність у суду першої інстанції правових підстав для визнання недійсною заяви, оскільки така не є правочином.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за відомою суду адресою. Колегія суддів, вислухавши думку сторін, які не заперечували щодо розгляду справи без третьої особи, визнала за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи, оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з встановлення факту неправомірності дій нотаріуса щодо посвідчення спірної заяви та наявності правових підстав для визнання її недійсною.

З вказаними висновками суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_8 (а.с. 10, 11).

30.12.2006 між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_9, актовий запис № 953, батьками якої у свідоцтві про народження, виданого 12.07.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, вказані ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с. 26).

16.04.2008 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 засвідчено справжність підпису ОСОБА_8, 1949 р.н., на заяві, наступного змісту:

«Цією заявою підтверджую, що добровільно дав згоду своїй дружині ОСОБА_7 на штучне запліднення або на зачаття від іншого біологічного батька, у зв'язку з поганим станом мого здоров'я й імовірності народження неповноцінної дитини.

ОСОБА_9 2007 року народження, вважаю своєю законною дочкою й мого батьківства не заперечую.» (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 12).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка вказувала, що нотаріус посвідчивши вищевказану заяву, встановив факт батьківства, що суперечить закону, а також не перевірив дієздатність ОСОБА_8, який не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, що є підставою для визнання заяви недійсною.

Доводи позивача і висновки суду, який з ними погодився, не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до Закону України «Про нотаріат» та статті 260 розділу 28 «Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в редакції діючій на момент вчинення оспорюваних дій, нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не місять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою, на підставі відповідних документів.

Згідно із ст. 262 «Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в редакції діючій на момент вчинення відповідачем цієї нотаріальної дії, нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо).

Вбачається, що на момент складання спірної заяви та засвідчення нотаріусом на ній підпису ОСОБА_8 (16.04.2008) останній вже був записаний як батько ОСОБА_9 у свідоцтві про народження, яке видано уповноваженим державним органом (12.07.2007), а тому твердження про встановлення саме нотаріусом факту батьківства, є безпідставним. Також відсутність встановлення нотаріусом факту батьківства свідчить й сам зміст заяви, який складено зі слів ОСОБА_8, де він вказує, що вважає ОСОБА_9 своєю законною дочкою й свого батьківства не заперечує.

Що стосується висновку суду про те, що нотаріусом не перевірено дієздатність ОСОБА_8, а також прийняття, як належного доказу, акту посмертної судово-психіатричної експертизи, слід зазначити наступне.

З фактичних обставин справи та з пояснень сторін вбачається, що відповідачем при посвідченні засвідченні справжності підпису на заяві виконано вимоги ст. 44 Закону України «Про нотаріат», зокрема перевірено справжність особи, яка підписує заяву, шляхом перевірки паспорта громадянина України.

Як пояснив відповідач, ОСОБА_8 звернувся до неї перебуваючи в доброму фізичному стані як для свого віку, охайно одягнений, доглянутий. Він мав вигляд звичайного чоловіка у віці. Досить вільно та чітко виражав свої думки, пересувався без сторонньої допомоги. Жодних зовнішніх проявів психічної неврівноваженості, алкоголізму він не виявляв. Прохання розробити заяву про повідомлення свого батьківства та засвідчити на ній його підпис він висловив особисто, надавши вже написаний текст власноруч. Теж саме стосується й щодо посвідчення копії з цієї заяви та заповіту. Ніякого тиску, чи будь-яких навіювань зі сторони на нього не відбувалося. Відтак у неї не виникло жодних сумнівів у тому, що він не усвідомлює змісту та правових наслідків своїх дій.

Необхідно зазначити, що у розумінні статті 49 Закону України «Про нотаріат», у відповідача не було правових підстав відмовити особі у здійсненні нотаріальних дій, оскільки для виникнення сумнівів, щодо здатності особи в повному обсязі усвідомлювати свої дії має бути наявність очевидних підстав. Нотаріус не має наданих законом повноважень, спеціальної медичної освіти та фаху у сфері психіатрії необхідних для того аби визначати ступінь дієздатності особи. Не дієздатність особи також згідно до норм чинного законодавства встановлює суд.

Позивач зазначає, що її батько не усвідомлював своїх дій на момент звернення до заявника, як до нотаріуса, на підтвердження надала до суду Акт посмертної судово-психіатричної експертизи № 884 від 25.08.2011. Проте, у вказаному акті зроблено висновок про те, що ОСОБА_8 на період з грудня 2006 року по серпень 2007 року через страждання на психічні захворювання не міг у зазначений період усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Однак, з урахуванням того, що заява ОСОБА_8 була зроблена 16.04.2008, вказаний висновок експертизи не є належним і допустимим доказом того, що саме станом на 16.04.2008 ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Статтею 50 Закону України 3425-XII «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Отже, вказаний Закон поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно із ч. 1 ст. 1 цього Закону нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Поняття «нотаріальний акт» є значно ширшим за поняття «нотаріальна дія» і являє собою будь-яку дію, що є складовою частиною нотаріальної діяльності і вчиняється нотаріусом у межах виконання власних повноважень.

Виходячи зі змісту даного Закону, а також положень ст. 16 ЦК, у судовому порядку можливо оскаржити лише дії приватного нотаріуса у разі їх невідповідності на предмет вимоги закону щодо порядку їх здійснення.

Можливість визнати заяву, посвідчену нотаріусом недійсною не передбачена ані Законом України «Про нотаріат», ані Цивільним кодексом України.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на положення ст. ст. 208-215 ЦК України, які стосуються питання вимог щодо правочину та підстав визнання його недійсним.

Поняття правочину міститься у ч. 1 ст. 202 ЦК, відповідно до якого, правочином є дія особи, спрямована набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Однак принциповим є той факт, що заява, яка є предметом судового спору не підпадає під ознаки правочину та не є такою за своєю юридичною природою взагалі.

Суд визнав заяву ОСОБА_8 одностороннім правочином, який породжує для нього права та обов'язки щодо дитини, проте такий висновок не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 202 ЦК України, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Односторонніми правочинами вважаються: видача довіреності, прийняття чи збереження виготовленої речі, повідомлення одним співвласником інших співвласників про продаж своєї частки у спільній власності, пропозиція щодо продажу майна, публічна обіцянка винагороди за знаходження згубленої речі, публічне оголошення конкурсу на створення скульптури, художнього твору, складення заповіту, прийняття спадщини та відмова від неї тощо. Незважаючи на односторонній характер дій особи, вони можуть породжувати певні правові наслідки як для цієї особи (наприклад, прийняття спадщини спадкоємцем призводить до виникнення в нього права власності на спадщину), так і в інших осіб (наприклад, видача довіреності надає відповідні повноваження представникові, заповіт може призвести до виникнення у спадкоємців прав на спадщину, у зберігача знайденого майна виникає право вимагати від власника відшкодування витрат на зберігання, в останнього - обов'язок виконати дану вимогу).

Таким чином, правочин вважається одностороннім у тому разі, коли до виникнення цивільних прав та обов'язків приводить волевиявлення одного суб'єкта цивільного права.

Якщо навіть погодитись, що заява, підпис в якій необхідно було посвідчити нотаріусу є односторонній правочин, то у відповідності до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Доказів суперечності заяви вимогам законодавства не виявлено, напроти вбачається, що дії нотаріуса щодо засвідчення справжності підпису відповідали вимогам закону.

Згідно п. 1 глави 6 розділу І, пп. 6.1-6.2, 6.4 п. 6 глави 7 розділу ІІ Порядку, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить закону і які не мають характеру правочинів та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини.

Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

Оскільки ОСОБА_8 на вимогу нотаріуса під час засвідчення його підпису у спірній заяві надав свідоцтво про народження ОСОБА_9, в якому він зазначений як її батько, то отримавши таке свідоцтво нотаріус не вправі заборонити вчинити волевиявлення батька стосовно своєї дитини, якщо це не суперечить правам дитини.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду про визнання дій нотаріуса неправомірними та визнання нотаріально засвідченої заяви недійсною, не відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам в їх сукупності та вимог закону.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Таки чином, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, а саме скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 - ОСОБА_11 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом Олексієнко Олени Євгенівни до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, третя особа: ОСОБА_7 про визнання дій неправомірними та визнання заяви недійсною - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, третя особа: ОСОБА_7 про визнання дій неправомірними та визнання заяви недійсною - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва