Справа № 645/3739/16-ц
Провадження № 2/645/256/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.

при секретарі судових засідань - Погрібняк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Немишлянського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради , Харківська міська рада про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом, в остаточно уточненій редакції якого просили виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, зобов'язати Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради зняти з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. В обґрунтування позову посилалися на те, що ОСОБА_2, та її син ОСОБА_3 є користувачами квартири АДРЕСА_2, та користувачами квартири також є ОСОБА_11, її свекор та ОСОБА_12 - свекруха. Після смерті чоловіка ОСОБА_13, який помер у 1996 році, відносини між ними та родиною поступово почали погіршуватися, та свекор неодноразово звертався до суду з позовними вимогами про втрату ним та її сином права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Для досягнення своєї мети свекор надав недостовірну інформацію стосовно її проживання в квартирі, оплати нею комунальних платежів, інформації стосовно знаходження її речей у квартирі. Через неприязні стосунки, вона разом із сином змушена знімати квартиру, адже умови для життя, які створювали та створюють ОСОБА_11, ОСОБА_12, є нестерпними. Також в позові зазначалося, що відповідачі не мають наміру покращувати відносини, які склалися між ними, а, навпаки, погіршують, а саме: в квартиру, яка належить ним на праві користування, свекор та свекруха засилили доньку, ОСОБА_4, з її дітьми: ОСОБА_5, ОСОБА_6, разом із сином ОСОБА_7. Її згоди або згоди її сина на дане вселення ніхто не запитував. 23.06.2014 року суддею Фрунзенського районного суду м. Харкова винесено рішення, яким позивачів за даним позовом визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, а також було знято з реєстраційного обліку, але рішенням апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог - відмовлено. Виходячи із вищевказаного вважала, що її рідня без її згоди та згоди сина, вселила ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та її малолітню дитину ОСОБА_7. Вважала, що дані дії суперечать чинному законодавств України та порушують її права та законні інтереси, а також права та законні інтереси сина ОСОБА_3.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

У судовому засіданні представник позивачів підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 заперечували проти позовних вимог повідомивши, що вони не мають реєстрації за спірною адресою, крім того за даною адресою вони не мешкають, а мають реєстрацію та мешкають за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_6 заперечувала проти позовних вимог, повідомивши, що вони дійсно мешкають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, разом зі своєю малолітньою дитиною, та іншого житла вони не мають.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, в обґрунтування зазначала, що позивачі ніколи не вселялися до спірної квартири і ніколи в ній не проживали, оскільки позивачка ОСОБА_2 має на праві власності житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2. В спірній квартирі з моменту народження проживає ОСОБА_10 та її малолітній син ОСОБА_7. ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер, оскільки наймач житлового приміщення помер, а квартира неприватизована і належить територіальній громаді м. Харкова, то рішення Харківського міськвиконкому від 20.01.2016 року наймачем квартири АДРЕСА_2) визнана онука ОСОБА_10. При цьому відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 і приходять до своєї матері та бабусі, а також доглядають за бабусею та малолітнім ОСОБА_15, тому позовні вимоги безпідставні та такі, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Представник Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, в судове засідання не з'явилися, подала письмові пояснення, які залучені до матеріалів справи, в яких заперечували проти позову в частині зобов'язання Департаменту зняти з реєстраційного обліку відповідачів, оскільки в результаті визнання особи такою, що втратила право користування житлом, наслідки у вигляді зняття з реєстрації місця проживання, передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - без додаткового ухвалення рішення суду.

Представник Харківської міської ради в судове засіданні не з'явилися, повідомлялися про час та місце розгляд справи своєчасно та належним чином.

Суд, вислухавши представника позивачів, відповідачів, представника відповідачів, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позов про визнання права як способу захисту цивільних прав, визначений статтею 16 ЦК України, подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Статтею 47 Конституції України та ст. 1 ЖК України передбачено, що кожен має право на житло, а також те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуючу власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні підстави» отримати можливість використати право власності.

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця № 52 від 03.10.2017 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані - ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_7, дана квартира не приватизована, особовий рахунок відкрито на ОСОБА_10.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2017 року ОСОБА_10 не має на праві власності нерухомого майна.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вказані особи, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У позові як на підставу своїх вимог, ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилалися на ст. 116 ЖК України, так за положеннями ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Але належних доказів того, що відповідачами вчиняються дії щодо систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, позивачами при розгляді справи надано не було.

Частиною 3 ст. 116 ЦК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі( правова позиція Верховного Суду України. висловлена у справі від 22 червня 2017 року).

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Але за спірною (неприватизованою) квартирою, особовий рахунок відкритий на відповідачку ОСОБА_10.

Крім того, з письмових матеріалів справи та досліджених судом доказів вбачається, що між сторонами виникла конфліктна ситуація щодо проживання та користування спірною квартирою.

Зі змісту п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Позивачами не надано суду доказів чинення з боку відповідачів перешкод в реалізації позивачам права користування спірним майном, руйнування чи псування жилого приміщення відповідачами, порушення ними правил соціального співжиття тощо.

Крім того, згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ою сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як задекларовано у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 4 Декларації прав дитини визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч. 1 та 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Під час розгляду справи судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з 26.11.2014 року та постійно проживає у спірній квартирі разом з матір'ю, а тому підстав для його виселення також немає.

Представник позивачів в судовому засіданні наголошувала, що відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, хоча і не зареєстровані за спірною адресою, але мешкають там і це встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.06.2016 року, в якому зазначалося, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 не мали можливості проживати у спірній квартирі, оскільки позивач без їхньої згоди вселив у квартиру сім'ю доньки.

З огляду на матеріали справи, суд критично оцінює дану правову позицію представника позивача стосовно проживання за спірною адресою ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеною нормою ЦПК встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 3. ст. 61 ЦПК України, варто розуміти так, що учасники цивільного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України учасники цивільного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене ч. 3 ст. 61 ЦПК України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Так, дійсно рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.06.2016 року встановлені певні обставини.

Проте, вищевказані обставини встановлені рішенням станом на 2016 рік, тоді як дана справа розглядається вже у 2017 році.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим.

Доказування та рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом достеменно встановлено, та матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності проживання відповідачів ОСОБА_6 та її малолітнього сина ОСОБА_7 у вказаному житловому приміщенні, а також проживання за спірною адресою відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10,11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено через Фрунзенський районний суд м. Харкова до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -