У х в а л а

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», треті особи: ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним іпотечного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним іпотечний договір від 08 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що між її донькою ОСОБА_4 та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено кредитний договір, на забезпечення виконання якого між сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що про наявність зазначеного договору їй стало відомо у 2015 році, коли банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також зазначивши, що іпотечний договір є недійсним, оскільки порушує права її неповнолітнього онука ОСОБА_7, який з моменту народження постійно проживав у спірній квартирі, проте договір укладався без згоди органу опіки та піклування, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 05 травня 2008 року (зі внесеними змінами відповідно до договору від 03 серпня 2012 року) між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1079.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ПАТ «Брокбізнесбанк», колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що на час укладення ОСОБА_4 договору іпотеки в спірній квартирі проживав неповнолітній ОСОБА_7, а тому дійшов висновку, що передача в іпотеку квартири, право на користування якою зберігає неповнолітня дитина, без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що малолітній ОСОБА_7 не мав і не має права власності на спірну квартиру, а набув права користування цим житлом, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці, у зв'язку із чим суд дійшов висновку, що укладення спірного договору іпотеки хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_7 на користування житлом.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить третій особі - матері неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, - ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 16 грудня 2004 року.

23 квітня 2008 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 100 000,00 доларів США, на забезпечення виконання зобов'язань за яким між сторонами було укладено іпотечний договір та передано банку в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7-10).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Брокбізнесбанк», оскільки він порушує права її неповнолітнього онука ОСОБА_7, який має право на користування зазначеним майном.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей провизнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ‒ з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-405цс15 та від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом першої інстанції установлено факт постійного користування спірним житловим приміщенням неповнолітнім ОСОБА_7, що також підтверджується, зокрема, довідкою ЖБК «Держплановець», відповідно до якої з вересня 2003 року він проживав у квартирі АДРЕСА_1, та довідкою поліклініки за місцем проживання неповнолітнього про те, що з 2004 року він знаходиться під наглядом та лікуванням (а. с. 74-75).

Зважаючи на вищевикладене, перевіривши наявність у ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, та врахувавши, що Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, не надавалась згода ОСОБА_4 на укладення іпотечного договору, а також встановивши фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 05 травня 2008 року (зі внесеними змінами відповідно до договору від 03 серпня 2012 року) між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд при дослідженні доказів у справі, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, залишив поза увагою докази постійного користування спірним житловим приміщенням малолітнім ОСОБА_7 на час укладення іпотечного договору та виходив із відсутності доказів його реєстрації та ОСОБА_4, як власника житла, за адресою цієї квартири станом на час укладення іпотечного договору, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що іпотекодавець приховала той факт, що право користування житлом у квартирі мала неповнолітня дитина, а укладення договору іпотеки не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини на користування цим житлом.

Колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасовано апеляційним судом помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року скасувати, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович