Справа № 201/5288/16-ц
Провадження № 2/201/190/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

12.04.2016р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, 08.06.2006р. між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого став AT «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-301/367/2006, який складається з двох взаємоповязаних частин, на підставі якого позичальник отримав кредит в розмірі 25 000 дол.США зі сплатою процентної ставки 10,5%, строком повернення до 07.08.2021р.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 08.08.2006р. між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № SR-301/287/2006, згідно якого поручитель зобовязався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником всіх зобовязань за кредитним договором.

В строки, передбачені кредитним договором, позичальник повернення кредитних коштів не здійснював. У звязку із чим станом на 31.03.2016р. внаслідок невиконання умов кредитного договору у позичальника утворилась заборгованість з тіла кредиту в сумі 16 563,66 дол.США, що еквівалентно 434 266,97 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 31.03.2016р.

Невиконання позичальником умов кредитного договору на підставі п. 1.9.1. договору, та ч. 2 ст. 1050 ЦК України дає право банку достроково вимагати виконання боргових зобовязань за кредитом у позичальника.

Зазначає, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги виникло на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.08.2011р., відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право грошової вимоги за спірним кредитним договором та договором поруки, укладеними із ЗАТ «ОТП Банк».

На підставі вищевикладеного, новий кредитор, посилаючись на норми ст.ст. 512, 514, 526, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, просить суд стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором № ML-301/367/2006 від 08.08.2006р. в розмірі 434 266,97 грн.

Представник позивача ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 31.05.20107р. - а.с. № 226) 28.11.2017р. суду надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с. № 233).

Відповідач ОСОБА_1 (позичальник) неодноразово в судові засідання по справі не зявлявся, про дату та час слухання справи повідомлявся кожного разу належним чином, за адресою, вказаною ОСОБА_5 УДМС України в Дніпропетровській області, але всі поштові відправлення поверталися на адресу суду із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання (а.с. № 60, 74 75, 126 -127, 144 145, 208 209, 231-232).

За таких обставин суд ухвалив 28.11.2017р. про розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 (ухвала винесена без виходу до нарадчої кімнати а.с. № 239).

Представник відповідачки ОСОБА_2 (поручителя) адвокат ОСОБА_6 (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 19.01.2017р. - а.с. № 136) 28.11.2017р. також суду надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував, наполягав на задоволенні зустрічного позову (а.с. № 238).

Надавав письмові заперечення на позов (а.с. № 146 149, 234-237), в яких зауважив, що вимоги позивача про стягнення заборгованості є необґрунтованими. Так, відповідно до додатку № 1 (графік) до додаткового договору № 1 заборгованість на дату складання додаткового договору по тілу кредиту становила 22 510,05 дол.США. Протягом 2012-2013р. поручитель в повному обсягу та своєчасно сплачувала заборгованість згідно графіка. Крім того, відповідно до довідки ПАТ «ОТП Факторінг Україна» № 1299 позичальник по кредитному договору за період з 27.05.2011р. по 22.09.2016р. здійснив погашення в сумі 12 576,46 дол.США.

Станом на 06.12.2013р. заборгованість за тілом кредиту становила 17 413,41 дол. США, що вказано у довідці позивача № 1345 від 06.12.2013р.

Довідкою № 125 позивач підтвердив, що станом на 18.02.2015р. сума заборгованості за тілом кредиту становила вже 13 287,98 дол.США.

Починаючи з лютого 2015р. по теперішній час відповідачем на користь позивача було сплачено 38 200грн., що підтверджується відповідними квитанціями.

Втім, позивач заявляє до стягнення заборгованість по тілу кредиту станом на 31.03.2016р. в сумі 16 563,66 дол.США, що суперечить зазначеним документам. При цьому, позивач не надав жодного обґрунтованого розрахунку суми заборгованості. Тому просив відмовити у задоволенні основного позову.

Відповідачка ОСОБА_2 (поручитель) також звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання поруки припиненою (а.с. № 184 188), який прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом ухвалою суду від 17.05.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати - а.с. № 198).

В обґрунтовування вимог за зустрічним позовом, які є аналогічними за змістом запереченням відповідача до первісного позову, відповідач зазначила, що додатковий договір № 1 до кредитного договору був укладений без погодження із поручителем ОСОБА_2, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, що є підставою для припинення договору поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Так, пунктом 3.1. додаткового договору № 1 було встановлено плаваючу процентну ставку замість існуючої раніше фіксованої та збільшено її розмір з 10,5% до 10,67% (UIRD+2.43%) з можливістю її підвищення на 2% у разі порушення позичальником будь-яких зобов'язань за кредитним договором.

Жодних повідомлень чи пропозицій щодо внесення відповідних змін до кредитного договору поручителю не направлялося, а тому вона не була обізнана про зміни у кредитному договорі.

Навіть при укладенні додаткового договору № 1 від 15.10.2012р. до договору поруки від 08.08.2006р., обсяг зобовязань поручителя не змінювався, вона залишилася відповідальною лише за виконання зобов'язання, що були передбачені основним договором.

Пунктом 2.2.1 додаткового договору № 1 до договору поруки обумовлене забезпечення порукою й можливе збільшення боргових зобов'язань, які будуть відмінними від 28 529,96 доларів США. Але додатковий договір не містить жодних умов щодо внесених змін до основного зобов'язання, у т.ч. встановлення нової процентної ставки. Таким чином, обумовлене у додатковому договорі можливе збільшення розміру боргових зобов'язань, не може бути тотожнім збільшенню процентної ставки, яка не обумовлена з поручителем. Відповідно до умов додаткового договору, збільшення розміру боргового зобов'язання може бути лише наслідком порушення позичальником строків внесення чергового платежу та прямо не пов'язане зі сплатою підвищених відсотків.

А тому, внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін, не виконання вимог ст. 547 ЦК України щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, є підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Крім того, вважає, що позивач звернувся до суду із вимогами до поручителя ОСОБА_2 після закінчення строку існування поруки. Вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 17.09.2014р. по справі № 6-6цс14-1.

Згідно п. 4.3. договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином у договорі поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, події, з якою пов'язується таке припинення, дає всі підстави для застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідач звертає увагу, що такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справах № 6-48цс11, № 6-68цс11; від 23.05.2012 р. у справі №6-33цс12; від 18.07.2012р. у справі № 6-78цс12).

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним прийнятого на себе зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (шість місяців). Тому навіть, якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням стооку припинилося матеріальне право.

Згідно графіку погашення заборгованості до додаткового договору № 1 від 15.10.2012р. до кредитного договору, щомісячний платіж позичальника у період з 15.11.2012р. по 09.08.2021р. мав становити 391,46 дол.США.

Але, починаючи з серпня 2014р. позичальник став порушувати строки виконання зобов'язань за кредитним договором, що згідно п. 1.9.1. кредитного договору надало банку право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у частині. Аналогічні умови містить додатковий договір № 1 до кредитного договору (п.2.1.5.2.).

Зазначені умови договору кореспондуються із положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України відповідно до якої, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, починаючи з червня 2014р. у позивача виникло право достроково вимагати повернення повної суми отриманого кредиту, як від боржника, так і від поручителя.

Однак позивач своїм правом протягом шести місяців від дня виникнення права вимоги виконання основного зобов'язання не скористався, а тому відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука фактично припинилася.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, просить суд визнати припиненим поруку за договором поруки № SR-301/287/2006 від 08.08.2006р.

Позивач у письмових запереченнях проти зустрічного позову (а.с. № 211 215) вказав, що твердження поручителя ОСОБА_2 про те, що умови додаткового договору №1 від 15.10.2012р. до кредитного договору не були погоджені із поручителем, не відповідає дійсності.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згідно із вимогами ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленою у Постанові від 05.02.2014р. у справі № 6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Підписуючи додатковий договір 15.10.2012р. до договору поруки, ОСОБА_2 погодилась на зміни до кредитного договору.

У п.п. 2.2.1 додаткового договору № 1 до договору поруки обумовлено, що у разі зміни, в т.ч. збільшенні розміру боргових зобовязань та/чи інших зобовязань боржника за кредитним договором після укладання додаткового договору № 1 до договору поруки, в тому числі за рахунок сплати забезпечувального платежу, такі зобовязання забезпечуються порукою в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору, а підписання поручителем цього договору вважається попередньою згодою поручителя на зміну умов кредитного договору.

Підписанням цих умов поручитель дала свою згоду, яка не суперечить чинному законодавству та нормам ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Вважає, що позивачем не пропущений строк предявлення вимоги до поручителя, оскільки пунктом 2.1. п.п. «А» договору поруки, встановлено, що датою остаточного повернення кредитних коштів є 07.08.2021р. Аналогічне положення закріплено у додатковому договорі до договору поруки від 15.10.2012р.

Невиконання позичальником умов кредитного договору згідно із його п. 1.9.1. дає банку право, а не зобовязує достроково вимагати виконання боргових зобовязань.

Згідно із п. 1.6.1. частини № 2 кредитного договору позичальник зобовязаний повністю повернути банку суму кредиту не пізніше дати остаточного повернення кредиту, тобто 07.08.2021р.

Вимоги щодо належного виконання зобовязань в обумовлені договором строки містять норми ст.ст. 526, 530, 625, 1049 ЦК України.

Згідно позиції Верховного Суду України у постанові від 16.04.2014р. у справі 6-24цс14, строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі).

В договорі чітко зазначено, що строк виконання зобовязання до 07.08.2021р., а тому перебіг позовної давності починається з 08.08.2021р.

Враховуючи вищевикладене, просив суд задовольнити позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а в задоволенні зустрічного позову .

Оскільки представники ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_2 надали суду 28.11.2017р. заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд розглянув справу 28.11.2017р. за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу технічними засобами за правилами ст. 169 та ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи та позиції сторін, вважає, що в задоволенні основного позову слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити тільки в частині позовних вимог до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

08.06.2006р. між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого став AT «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-301/367/2006, який складається з двох взаємоповязаних частин, на підставі якого позичальник отримав кредит в розмірі 25 000 дол.США строком повернення до 07.08.2021р. (а.с. № 8, 9).

Згідно із п. 3 частини № 1 договору, фіксована процентної ставка становить 10,5% річних, плаваюча це фіксований відсоток + FIDR (процентна ставка про строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). Ставка FIDR буде визначатися відповідно до стандартних тарифів банку, інформація про які розміщується у приміщенні банку.

Відповідно до п. 4 частини № 1 договору повернення кредиту здійснюється ануїтетними платежами (рівними частинками).

Пунктом 1.4. частини № 2 кредитного договору обумовлені плата за його користування. Відповідно до п. 1.4.1. проценти розраховують банком таким чином. У разі використання фіксованої процентної ставки, проценти розраховуються на основі фіксованої процентної ставки, з розрахунку річної бази нарахування процентів.

У разі використання плаваючої процентної ставки, проценти розраховуються як FIDR + Фіксований відсоток з розрахунку Річної бази нарахування процентів.

За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR (діючу на момент укладення цього договору) на строк в 1 (один) календарний рік.

Згідно із п.п. договору 1.4.1.1.3. плаваюча процентна ставка підлягає корегуванню протягом дії договору щоразу після перебігу кожного 120-го календарного місяця, починаючи з дня видачі кредиту чи його першої частини (траншу). Плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов цього договору в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 12-тимісячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки. З зазначених дат, проценти нараховуються виходячи із ставок FIDR (фактично діюча на дату корегування) + Фіксований відсоток з розрахунку Річної бази нарахування процентів. Сторони цим висловлюють свою цілковиту згоду щодо такої зміни плаваючої процентної ставки, стосовно всієї непогашеної суми кредиту, без укладення будь-яких додаткових угод до цього Договору.

Відповідно до п. 1.4.1.5. у випадку порушення позичальником своїх зобовязань, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується) підвищується на 4% за кожні 12 місяців.

Відповідно до п. 1.5.1. договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (додаток №1 до договору). Нараховані в порядку передбаченому цим договором проценти сплачуються одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк передбачений в графіку та сплати процентів, якщо інше не передбачено цим договором.

Пунктом 1.9.1. передбачено, що незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобовязань. При цьому, виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Вимога вважається надісланою, а відкликання здійсненим, в день їх направлення на адресу позичальника, що зазначена в цьому договорі. До направлення вимоги чи відкликання на адресу позичальника поштою прирівнюється також і їх вручення позичальнику чи його представникам під розписку.

У звязку із відступленням ПАТ «ОТП Банк» права вимоги на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.08.2011р. (а.с. № 24 31), останнім з ОСОБА_1 15.10.2012р. було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору (а.с. № 14 19), якою було погоджено новий графік платежів (а.с. № 17 19) та сторони внесли зміни та доповнення до кредитного договору.

Зокрема, викласти п. 3 частини № 1 кредитного договору в наступній редакції: на період з 15.10.2012р. до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором для розрахунку процентів буде використовуватись плаваюча процентна ставка-1 та в наступному розмірі: фіксований процент + UIRD, при цьому фіксований процент дорівнює 2,26 % річних.

UIRD (згідно п. 1.7.) український індекс ставок за депозитами фізичних осіб індикативна ставка, що розраховується в системі Thomson Reutest на основі номінальних ставок по строкових депозитах фізичних осіб у валюті кредиту на строк в 12 місяців з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, що діють в 20 найближчих українських банках за розміром депозитного портфелю фізичних осіб. Джерело інформації офіційний сайт НБУ.

Детальний порядок застосування ставки UIRDвстановлюється додатковим договором.

Під плаваючою процентною ставкою розуміється плаваюча процентна ставка 1 та/чи плаваюча процентна ставка 2 (п. 1.8.).

Викладено графік платежів в новій редакції (додаток №1 до додаткового договору), з якого вбачається, що відсоткова ставка дорівнює 10,67 %.

У п. 2.1.3. сторони домовилися, що розрахунок боргових зобов'язань здійснюється в дол.США та фіксується в графіку (додаток №1). Повернення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися в національній валюті України гривні із застосуванням для розрахунку платежу офіційного курсу долара США до української гривні, встановленого НБУ на день сплати.

Згідно із п. 2.1.4. проценти нараховуються у день їх сплати, що визначається у графіку (додатку №1), на фактичну суму непогашених кредитних коштів за фактичний час користування такими коштами.

Згідно із п. 2.1.4.1. повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватися шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у графіку, який є невід'ємною частиною додаткового договору (додаток № 1).

При цьому, згідно застереження, зазначений у графіку розмір процентів може змінюватись у випадках передбачених додатковим договором, а також іншими положеннями кредитного договору без укладання графіку платежів у новій редакції, якщо сторони не передбачили інше.

Згідно із п. 2.1.4.3. додаткового договору № 1 плаваюча процентна ставка, (незалежно від того, використовується пільгова чи стандартна процентна ставка) підлягає корегуванню протягом дії кредитного договору щоразу після перебігу кожного 12-го календарного місяця, починаючи з дати укладання цього додаткового договору.

Згідно із п. 2.1.4.4. плаваюча процентна ставка впродовж першого року її дії, підлягає коригуванню після перебігу 11-го календарного місяця, починаючи з дати її застосування.

Відповідно до п. 2.1.4.5. плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов цього додаткового договору в перший робочій день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12-тимісячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки. З зазначених дат, проценти нараховуються виходячи із ставки UIRD, (що діяла у передостанній робочий день календарного місяця, на який припадає закінчення вищевказаного 11/12-тимісячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки) + Фіксований процент, з розрахунку річної бази нарахування процентів.

Сторони цим висловлюють свою цілковиту згоду щодо такої зміни плаваючої процентної ставки, стосовно всієї непогашеної суми кредиту, без укладення будь-яких додаткових договорів чи графіку до кредитного договору чи/та цього додаткового договору.

Згідно із п. 2.1.4.6. за базовий UIRD сторони приймають ставку UIRD, що була встановлена (діяла) в передостанній робочий день календарного місяця, що передував даті укладення цього додаткового договору.

У п. 2.1.4.7 сторони домовились, що незалежно від інших положень додаткового договору розмір плаваючої процентної ставки не може перевищувати 50 % річних.

За правилами п. 2.1.5.2. додаткового договору кредитор має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній кредитором частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за кредитним договором. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 60-ти календарних днів з дати отримання вимоги.

Згідно застереження, для цілей відправки вимоги за допомогою засобів поштового зв'язку сторони дійшли згоди, що у випадку неотримання позичальником вимоги, відправленої рекомендованим листом на адресу позичальника, зазначену в кредитному договорі чи іншу відому адресу позичальника, та повернення відповідного документу поштової організації з відміткою про неотримання позичальником листа з вимогою, з будь-яких причин, вимога вважається отриманою позичальником на 7-й календарний день з дати відправки вимоги. Виконання боргових зобов'язань в цілому, у випадку неотримання позичальником вимоги, повинно бути проведено позичальником протягом 60-ти календарних днів з моменту, коли вимога вважається отриманою.

Відповідно до п. 2.1.8. додаткового договору № 1 кредитного договору у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань встановлених кредитним договором, плаваюча процентна ставка (незалежно від того, використовується пільгова чи стандартна) підвищується на 2% (два відсотки) річних, в порядку передбаченому цим додатковим договором.

При цьому, згідно п. 2.1.9. підвищення процентної ставки, передбачене п. 2.1.8. додаткового договору, буде здійснено в силу порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань та не потребує укладання будь-якого додаткового договору до кредитного договору чи графіку платежів у новій редакції та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту. При цьому, процентна ставка по кредиту підлягає підвищенню в перший банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення будь-якого зі своїх зобов'язань передбачених умовами кредитного договору.

Згідно застереження, підписанням цього додаткового договору сторони висловлюють свою цілковиту згоду щодо фіксованого кредитним договором та цим додатковим договором порядку зміни розміру плаваючої процентної ставки (пільгової чи стандартної процентної ставки) без укладання будь-яких додаткових договорів до кредиті договору та/чи графіка платежів у новій редакції та сторони підтверджують, що зафіксований додатковим договором порядок зміни розміру процентної ставки не є збільшенням розміру процентів за користування кредитом в односторонньому порядку.

У п.п. 3.1., 3.2. додаткового кредитного договору сторони домовилися, що в якості забезпечення виконання боргових зобов'язань, крім документів забезпечення, буде застосовуватися забезпечувальний платіж - грошова сума, яку позичальник зобов'язаний сплатити кредитору в разі невиконання чи неналежного виконання вимоги кредитора щодо дострокового виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Розмір забезпечувального платежу розраховується щомісяця та визначається у графіку платежів, планується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно умов кредитного договору.

У випадку порушення позичальником вимоги кредитора щодо дострокового виконання боргових зобов'язань, позичальник зобов'язаний достроково сплатити на користь кредитора суму всіх непогашених боргових зобов'язань, а також забезпечувальний платіж у розмірі згідно графіку платежів. Забезпечувальний платіж підлягає сплаті одночасно з достроковим погашенням боргових зобов'язань.

Згідно із п. 4.1. додаткового договору у випадку виникнення розбіжностей між положеннями кредитного договору та додаткового договору, положення додаткового договору підлягають пріоритетному застосуванню.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 08.08.2006р. між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-301/287/2006 (а.с. № 20, 21).

Згідно умов п. п. 1.1, 1.2, 2.1 договору поруки, поручитель зобовязався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником всіх зобовязань за кредитним договором.

У звязку із відступленням ПАТ «ОТП Банк» права вимоги на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.08.2011р., останнім з ОСОБА_2 15.10.2012р. було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки (а.с. № 22, 23), яким сторони внесли певні зміни до договору поруки.

Сторони погодилися, що під кредитним договором сторони розуміють кредитний договір № ML-301/367/2006 від 08.08.2006р. з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями та додатками до нього, права вимоги за яким відступлені кредитору.

Під борговими зобов'язаннями розуміються зобов'язання боржника перед кредитором щодо повернення суми кредиту, плати за користування кредитом, сплати комісій, забезпечувального платежу, штрафних санкцій, витрат та збитків кредитора (включаючи, але не обмежуючись, неодержанні доходи) у зв'язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань перед кредитором за кредитним договором та інших платежів, якщо такі матимуть місце.

У ст. 2 договору поруки п. 2.1. та п. 2.2. викладені у новій редакції. Згідно із п. 2.1. порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі.

Зокрема, порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо:

(а) повернення основної суми кредиту, наданого боржнику. Боржник зобов'язаний повернути Кредитору повну суму отриманих кредитних коштів не пізніше «07» серпня 2021 р. На дату укладання цього договору сума непогашеного кредиту складає 28 529,96 дол. США.

(б) боржник зобов'язаний сплатити проценти за користування отриманим ним кредитними коштами, наданими згідно кредитного договору в розмірі, в терміни і в порядку, що передбачені в кредитному договорі.

(в) сплати забезпечувального платежу за порушення зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів згідно графіку платежів (додаток №1 до договору).

(г) сплати пені за прострочення повернення кредиту та процентів.

Згідно п. 2.2. додаткового договору № 1 до договору поруки, розмір боргових зобов'язань на дату укладання додаткового договору, забезпечених порукою, становить 28 529,96 дол.США.

Відповідно до п. 2.2.1. у разі зміни, в тому числі збільшені розміру боргових зобов'язань після укладення цього договору, в тому числі за рахунок сплати забезпечувального платежу, такі зобов'язання забезпечуються порукою в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору, а підписання поручителем цього Договору вважається попередньою згодою поручителя на зміну умов кредитного Договору.

Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, а у відповідності до ч.1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (згідно правової позиції у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014р. у справі № 6-160цс-13).

За змістом вказаної норми, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справі № 6-69цс11, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати.

Порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то, як зазначалося вище, істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 651ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі.

Належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 05.02.2014р. у справі за № 6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК.

З аналізу змісту кредитного договору та додаткового договору № 1 до кредитного договору вбачається, що сторони погодили інший розмір процентної ставки.

Так, первісно позичальником сплачувалася процентна ставка фіксована, яка складала 10,5 % річних (про що вказує сам позивач).

Договір з АКБ «Райффайзенбанк Аваль» та ОСОБА_1 допускав розрахування і плаваючої процентної ставки за формулою: фіксована ставка + FIDR (ставка по депозиткам за стандартними тарифами банка).

При укладенні 15.10.2014р. додаткового договору з ПАТ «ОТП Банк», банк і позичальник домовилися лише про плаваючу процентну ставку, яка склала 10,67 %. Сторони виклали графік платежів в новій редакції (додаток №1 до додаткового договору), де відсоткова ставка дорівнює 10,67 %.

При цьому, розрахунок плаваючої процентної ставки став відмінним від первісно встановленого в основному договорі: фіксований процент 2,26 % річних + UIRD, де UIRD український індекс ставок за депозитами, що розраховується в системі Thomson Reutest на основі номінальних ставок по строкових депозитах, що діють в 20 найближчих українських банках.

При цьому, як видно з додаткового договору поруки, жодних змін щодо збільшення процентної ставки із поручителем не погоджено.

На користь цього свідчить й те, що у додатковому договорі поруки обумовлено, що порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. Порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо: (а) повернення основної суми кредиту, наданого боржнику; (б) сплатити процентів за користування кредитними коштами, наданими згідно кредитного договору в розмірі, в терміни і в порядку, що передбачені в кредитному договорі. (п. 2.1. додаткового договору поруки).

Крім того, пунктом 2.1.8. додаткового договору № 1 передбачено, що у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань встановлених кредитним договором, плаваюча процентна ставка підвищується на 2%, в порядку передбаченому цим додатковим договором. При цьому, згідно п. 2.1.9. таке підвищення здійснюється навіть без укладання додаткового договору до кредитного договору чи графіку платежів.

Пунктом 4.8. додаткового кредитного договору встановлений обовязок позичальника до 15.10.2012р.погасити витрати банку та/чи кредитора на проведення претензійно-позовної роботи за кредитним договором та/чи документами забезпечення в розмірі 2 061грн.

Даними положеннями теж збільшується обсяг відповідальності поручителя, але жодних змін щодо збільшення процентної ставки у таких випадках із поручителем не було погоджено.

Варто зазначити, що додатковий договір поруки взагалі не містить посилань на додатковий кредитний договір, не охоплює своїм змістом той обсяг відповідальності позичальника, який узятий ним у додатковому кредитному договорі. А пункт 2.2. додаткового договору поруки, який встановлює, що розмір боргових зобов'язань на дату укладання додаткового договору, забезпечених порукою, становить 28 529,96 дол.США, свідчить лише про збільшення суми боргу позичальника, поряд з тим, що інші положення додаткового договору поруки не розкривають причини збільшення цієї суми в аспекті збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Таким чином, при укладенні позичальником додаткового кредитного договору, відбулося збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання, що виникло в результаті встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, що безумовно тягне за собою негативні наслідки для поручителя, появи для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки.

Суд не приймає посилання позивача про те, що підписанням додаткового договору поруки, зокрема, п. 2.2.1., поручитель дала згоду на зміни до кредитного договору.

Так, у п.п. 2.2.1. додаткового договору № 1 до договору поруки обумовлено, що у разі зміни, в т.ч. збільшенні розміру боргових зобовязань та/чи інших зобовязань боржника за кредитним договором після укладання додаткового договору № 1 до договору поруки, в тому числі за рахунок сплати забезпечувального платежу, такі зобовязання забезпечуються порукою в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору, а підписання поручителем цього договору вважається попередньою згодою поручителя на зміну умов кредитного договору.

За змістом цього пункту, поручитель дає лише попередню згоду на забезпечення порукою змінених умов кредитного договору, у т.ч. збільшених зобовязань боржника. У даному пункті не йдеться, якою має бути повна згода поручителя.

На збільшення обсягу своїх (власних) зобовязань без укладення додаткової угоди, поручитель згоди не надавала.

Отже, в даній додатковій угоді немає згоди поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя (ч. 1 ст. 559 ЦК України).

Суд враховує, що відповідач обґрунтовує свої вимоги, як нормою ч. 1 ст. 559 ЦК України (припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя) так і ч. 4 ст. 559 ЦК України (припинення поруки у разі закінчення строку, встановленого в договорі).

Доводи позивача про те, що порука не може бути припиненою в силу п. 4.3. договору поруки, згідно якого цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, суд вважає посилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як зазначає позивач, строк виконання основного зобовязання визначений, як строк повернення кредиту (08.10.2029р.).

Між тим, суд зазначає, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Даний висновок зроблений Верховним Судом України - постанова від 17.09.2014р. по справі № 6-6цс14.

Згідно п. 4.3. договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином у договорі поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, події, з якою пов'язується таке припинення, дає всі підстави для застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Такий правовий висновок міститься і у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справах № 6-48цс11, № 6-68цс11; від 23.05.2012р. у справі №6-33цс12; від 18.07.2012р. у справі № 6-78цс12.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним прийнятого на себе зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (шість місяців). Тому навіть, якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням стооку припинилося матеріальне право.

Відповідно до п. 2.1.3. додаткового договору № 1 до кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися у національній валюті України - гривні із застосуванням для розрахунку платежу офіційного курсу долара США до української гривні, встановленого НБУ на день сплати.

Як видно із додатку № 1 (графік погашення заборгованості) до додаткового договору № 1 від 15.10.2012р. до кредитного договору, щомісячний платіж позичальника у період з 15.11.2012р. по 09.08.2021р. становить 391,46 дол.США (а.с. № 17, 18).

З наданих поручителем квитанцій про сплату заборгованості (а.с. № 154 166) вбачається, що 19.06.2014р. поручитель в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплатив 2 000грн., що за курсом НБУ станом на 19.06.2014р. становило 168,78 дол.США.

19.08.2014р. поручитель сплатив 3 500грн., що за курсом НБУ станом на 19.08.2014р. становило 270,27 дол.США.

З вересня до квітня 2015р. поручитель сплачувала по 3 500грн., а після квітня 2015р. 3 000грн., 2 500 грн., 2 700грн., 1 200грн., 1 100грн. 700грн., тобто менше, ніж обумовлено договором.

Отже, починаючи з червня 2014р. має місце факт порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.9.1. кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. При цьому, виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги.

За правилами п. 2.1.5.2. додаткового кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній кредитором частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за кредитним договором. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 60-ти календарних днів з дати отримання вимоги.

Зазначені умови договору кореспондуються із положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України відповідно до якої, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позивач у позовній заяві, посилаючись на ст. 1050 ЦК України, просить достроково стягнути заборгованість.

При цьому, позивач не направляв ані позичальнику, ані поручителю вимоги про дострокове повернення боргу, що не заперечувалося ним при розгляді справи.

Згідно правового висновку Верховного Суду України по справі № 6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором (постанова від 17.09.2014р.), виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Отже, висловлена позивачем позиція щодо початку перебігу строку пред'явлення вимоги до поручителя лише після спливу строку виконання основного зобов'язання, тобто починаючи з 08.08.2021р. може бути застосована виключно до випадків, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем, а не щомісячно частинами.

Починаючи з червня 2014р. у позивача виникло право достроково вимагати повернення повної суми отриманого кредиту, як від боржника, так і від поручителя,

Однак позивач своїм правом протягом шести місяців від дня виникнення права вимоги виконання основного зобов'язання не скористався, а тому відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука фактично припинилася.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, і, як наслідок, слід задовольнити вимоги останньої про визнання поруки припиненою.

Водночас ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві вимог до ОСОБА_1 не заявляє, хоч і вказує його відповідачем за зустрічним позовом про визнання поруки припиненою, отже в задоволенні вимог зустрічного позову до ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо вимог про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_1

Позивачем заявлена до стягнення заборгованість, яка виникла на підставі основного кредитного договору від 08.06.2006р. № ML-301/367/2006, право вимоги якої передано від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.08.2011р.

Невиконання позичальником умов кредитного договору № ML-301/367/2006 на підставі п. 1.9.1. було підставою для реалізації права банку достроково вимагати виконання боргових зобовязань.

У звязку із відступленням права вимоги, між ПАТ «ОТП Банк» та позичальником ОСОБА_1 укладено новий додатковий договір № 1 до кредитного договору від 25.10.2012р., яким сторони оновили умови основного договору, і позичальник зобовязався сплачувати кредит за новою процентною ставкою за новим графіком, починаючи з 15.10.2012р. по 07.08.2021р.

За умовами вказаного додаткового договору № 1 (преамбула), у звязку із укладенням між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору комісії від 27.05.2011р., усі права та обовязки за цим додатковим договором належать ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Згідно п. 2.1.5.2. додаткового кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній кредитором частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за кредитним договором. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 60-ти календарних днів з дати отримання вимоги.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога)(ч.1 ст.1078 ЦК України).

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобовязаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактор, якому має бути здійснено платіж.

Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфеля ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактор) набуло усі права вимоги за кредитними договорами, включаючи, але не обмежуючись, правами вимоги до боржника щодо сплати суми основного боргу, правами вимоги щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги щодо сплати штрафних санкцій.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, вказав, що заборгованість позичальника з тіла кредиту становить 16 563,66 дол. США, яка обліковувалась станом на 31.03.2016р.

До позову додано розрахунок заборгованості (а.с. № 7), де позивач підтвердив, що до відповідачів заявлено до стягнення лише заборгованість за кредитом в сумі 16 563,66 дол. США (відсотки 0, пеня 0, штрафні санкції 0).

Разом із тим, суд вбачає, що у документах позивача маються суттєві розбіжності, які ставлять під сумнів наявність такої суми заборгованості.

Так, відповідно до додатку № 1 (графік) до додаткового договору № 1 заборгованість на дату складання додаткового договору по тілу кредиту становила 22 510,05 дол.США (а.с. № 19).

Згідно довідок самого позивача, станом на 06.12.2013р. заборгованість за тілом кредиту становила 17 413,41 дол. США, сума пені 1 144,20 грн., що підтверджується довідкою позивача № 1345 від 06.12.2013р. (а.с. №150).

Станом на 18.02.2015р. (через півтора роки) сума заборгованості за тілом кредиту зменшилася до 13 287,98 дол.США, сума пені 65 467,93 грн., що підтверджується довідкою № 125 (а.с. № 151).

Відповідно до довідки ПАТ «ОТП Факторінг Україна» № 1299 позичальник по кредитному договору за період з 27.05.2011р. по 22.09.2016р. здійснив погашення в сумі 12 576,46 дол.США (а.с. № 87 84).

Як стверджує відповідачка ОСОБА_2 і не заперечувалося позивачем, протягом 2012-2013р.р. вона належним чином виконувала умови договору (як поручитель), своєчасно сплачувала заборгованість згідно графіка. З лютого 2015р. по теперішній час сплачено 38 200 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. № 154 166). Лише починаючи з червня 2016р. було допущено прострочення.

За умовами кредитного договору та додаткового договору до кредитного договору, наслідком прострочення є застосування пені 1 % (п. 4.1.1. основного договору), та різних штрафів (п.п. 4.1.2. 4.1.5. основного договору), підвищення процентної ставки на 2 % (п. 2.1.8. додаткового договору), сплата забезпечувального платежу (п. 3.1. додаткового договору).

Але позивач не включає вищевказані суми, що стали наслідками застосування відповідальності до позичальника.

Суд не може прийняти до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем (а.с. № 111 112), згідно якого заборгованість по тілу кредиту станом на 29.07.2016р. становить 16 191,39 дол.США, оскільки даний розрахунок не є випискою з банківського рахунку, він не відображає реальний стан руху коштів по рахунку позичальника, а є власним розрахунком, виконаним працівниками позивача.

Даний розрахунок позивача суттєво суперечить виданим ним же довідками про заборгованість. Зокрема, станом на 06.12.2013р. заборгованість за тілом кредиту становила 17 413,41 дол. США, станом на 18.02.2015р. (через півтора роки) вже зменшилася до 13 287,98 дол.США.

При цьому, станом на 31.03.2016р. (через рік) до стягнення позивач заявляє до стягнення заборгованість по тілу 16 563,66 дол.США

Роздруківку з банківського рахунку АТ «ОТП Банк» станом на 21.09.2016р. (а.с. № 101 - 110) також не може взяти до уваги, оскільки вона не містить ані підпису уповноваженої особи, ані печатки банку, а отже не є офіційним документом. До того ж містить відомості за 2009 2011р.р.

Суд вважає, що позивач не підтвердив належними доказами наявність заборгованості, а доводи відповідача про те, що сума заборгованості необґрунтована суд вважає такими, що знайшли свої відображення у матеріалах справи.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення позовних вимог, суд не находить підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним судових витрат при подачі позову (а.с. № 2-3).

У звязку із частковим задоволенням зустрічного позову відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України саме з відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею при подачі позову судовий збір в сумі 640 грн. (а.с. № 183), що є мінімальною ставкою судового збору з вимог немайнового характеру у 2017р.(зустрічний позов пред,явлено 17.05.2017р.). При стягненні судових витрат за зустрічним позовом саме з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», судом враховано те, що в задоволенні зустрічних вимог щодо ОСОБА_1 судом відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 251, 252, 512, 514, 526, 559, 625, 629, 1050, 1054, 1077, 1078 ЦК України, правовими висновками ВСУ у постановах від 21.05.2012р. у справах № 6-48цс11, № 6-68цс11; від 23.05.2012р. у справі №6-33цс12; від 18.07.2012р. у справі № 6-78цс12, від 17.09.2014р. по справі № 6-6цс14-1, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою задовольнити частково.

Визнати припиненою поруку за договором поруки № 0/П/1 від 09.10.2007р., укладеним між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна».

В задоволенні вимог зустрічного позову до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Ткаченко Н.В.