У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання договору дарування недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, визнання свідоцтва про право власності та договору дарування недійсними за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 квітня 2012 року між ним та його сином ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за яким він подарував синові житловий будинок АДРЕСА_1 Зазначав, що він є особою похилого віку, хворий, залишився один, йому був необхідний догляд та стороння допомога. Його син, запропонував йому догляд, матеріальну допомогу та попросив подарувати йому вказаний житловий будинок, пообіцявши при цьому виділити йому дві кімнати в житловому будинку для проживання, піклуватися та доглядати за ним довічно, на що він погодився.

При укладанні договору дарування він не усвідомлював його наслідків, а саме переходу права розпорядження майном до відповідача, не надавав значення змісту договору і вважав, що відповідач повинен доглядати за ним довічно. Після укладання договору дарування відповідач здійснював за ним відповідний догляд, проте це тривало недовго. На протязі майже трьох років відповідач за ним не доглядає, не турбується про його здоров'я, а навпаки вимагає від нього пенсію, ображає, заявляє, що будинок йому не належить і він не має ніякого права на проживання і користування цим майном, погрожував фізичною розправою.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 228, 229, 233 ЦК України.

У червні 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, пред'явили зустрічний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування житлового будинку. Вимоги мотивували тим, що житловий будинок АДРЕСА_2, який їхній батько ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4, належав колгоспному двору, членами якого були ОСОБА_3 - голова двору, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_4, а тому кожному з них належить по 1/7 частці в цьому будинку. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року їх матері ОСОБА_10 відкрилася спадщина на 1/7 частку в спірному будинку.

Проте рішенням виконавчого комітету Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 29 березня 2012 року право власності на весь спірний будинок визнано за ОСОБА_3 і на підставі цього рішення 19 квітня 2012 року йому видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно.

Подарувавши ОСОБА_4 вказаний житловий будинок, ОСОБА_3 порушив їхнє право на це майно.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 29 березня 2012 року № 13 про визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 квітня 2012 року НОМЕР_1 видане виконавчим комітетом Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області ОСОБА_3; визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 22 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області

від 19 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3- ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та передати справу в цій частині на новий розгляд.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 2 ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належні та допустимі докази того, що спірний договір дарування житлового будинку укладений під впливом помилки і він мав намір укласти договір довічного утримання.

Апеляційний суд погодився із таким висновком суду першої інстанції, зазначивши, що фактична передача позивачем відповідачу житлового будинку за оспорюваним договором відбулася до укладення договору дарування, певний час після його укладення сторони не проживали разом, спірний будинок не був єдиним житлом позивача.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договору дарування.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: № 6-133цс12 від 14 листопада 2012 року, № 6-93цс16 від 16 березня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом установлено, що після укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору дарування житлового будинку, позивач продовжував проживати у будинку, йому надавалась фізична та матеріальна допомога відповідачем.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив наявність чи відсутність неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло б на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, чи підтверджуються такі обставини потребою позивача у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; чи була фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірному житловому будинку після укладення договору дарування.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик