Справа № 520/2569/17
Провадження № 2/520/6853/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Луняченка В.О. ,

при секретарі Нефедової Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 01.03.2017 року звернулась ОСОБА_2 з вимогами про визнання договору дарування від 06.10.2004 року кімнати у квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 удаваним, та таким, що приховує договір довічного утримання.

У судовому засіданні позивач, та її представник ОСОБА_5, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на тому, що оспорюваних договір дарування був укладений саме з метою довічного утримання обдарованим та членами його сімї позивачки, що підтверджується тим, що після укладення договору позивач продовжила проживати у даній кімнаті, а після її продажу у квартирі яка належала ОСОБА_6 ( після його смерті успадкована відповідачкою). Про порушення її прав, фактом укладення договору дарування замість договору довічного утримання позивачка дізналась лише після того, як у 2015 році відповідачка почала дії з виселення ОСОБА_2, тому вважає, що строк позовної давності по договору дарування не був порушений.

Відповідач, та її представник ОСОБА_7, заперечували проти задоволення позову, обґрунтовуючи свої заперечення тим фактом, що договір дарування відповідав волевиявленню дієздатної особи, позивачем порушені строки звернення до суду. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що її покійний чоловік, якій добре знав позивачку /, надавав останній допомогу та поселив її у своєї квартирі з підстав допомоги без будь-яких зобовязань.

Як встановлено у судовому засіданні 06 жовтня 2004 року шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_2 подарувала а ОСОБА_6 прийняв в дар 21/100 частину квартири №5 у будинку під №11 по вул. Преображенській у м. Одесі ( а/с 7).

У подальшому ОСОБА_6 продав зазначену нерухомість.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.10.2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ реєстрації громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ про усунення перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку, зобовязання не чинити перешкод у користуванні та виселення встановлено, що квартира АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2007 року, з жовтня 2007 року належала ОСОБА_6. ОСОБА_2 з 2009 року зареєстрована у спірній квартирі за договором піднайму від 04.11.2009 року, який був підставою для подачі заяви про реєстрацію і мав зберігатись з пакетом документів в Державній міграційній службі, але не зберігся через сплив терміну зберігання З 10.09.2014 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, і, на підставі свідоцтва про право власності, власником спірної квартири є позивачка ОСОБА_3

ОСОБА_2, яка є особою похилого віку /1932 року народження /, з листопада 2015 року визнана інвалідом 1 групи безстроково і потребує постійного стороннього догляду.

Допитані у якості свідків, за клопотанням позивача, ОСОБА_8 сусідка позивачки та ОСОБА_1 знайома позивачки, пояснили, що зі слів ОСОБА_2 їм відомо, що остання продала свою квартиру на вул. Преображенській і купила квартиру на пр.. Шевченко, бачили як ОСОБА_6 завозив продукти до квартири де проживає позивачка. Допитані в якості свідків , за клопотанням сторони відповідача, ОСОБА_9 ( донька відповідача) розповідала що ОСОБА_6 по доброї волі надавав можливу допомогу ОСОБА_10 та іноді допомогу надавали і інші члени сімї, ОСОБА_11 ( рідна сестра відповідачки), ОСОБА_12В.( знайома відповідачки) пояснили, що зі слів сімї ОСОБА_6 їм відомо про дарування квартири а також відомо про те, що ОСОБА_6 та іноді і інші члени сімї надавали допомогу ОСОБА_13

Викликана у судове засідання ОСОБА_14 надала письмові пояснення про те, що вона дійсно посвідчувала спірний договір дарування та безоплатна передача майна здійснювалась ОСОБА_2 усвідомлено, повною мірою розуміючи значення своїх дій.

Правовідносини яки стосуються спору про визнання договору удаваним ( в даному випадку вимоги про приховування договору довічного утримання договором дарування ) врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК).

Так частинами першої та другою статті 235 ЦК визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ч.1,2 ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні ( обдаровуваному ) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною першою статті 722 ЦК встановлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч.1 ст. 744 ЦК за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача ( ч.1 ст. 749 ЦК). Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності ( ч.2 ст. 749 ЦК).

Частиною першою статті 750 ЦК встановлено, що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину ( ч.1 ст. 754 ЦК ).

Враховуючи вищенаведене суду приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, з наступних підстав:

У судовому засіданні позивачем, та її представником не надано доказів того, що при посвідченні договору дарування укладався фактично договір довічного утримання. Приймаючи до уваги вимоги до договорів довічного утримання, які полягають у обовязковому зазначенні у договорі види матеріального забезпечення та частини помешкання, в якій відчужувач має право проживати а також наявність заборони на відчуження майна переданого за договором довічного утримання, та приймаючи до уваги, відчуження у подальшому ОСОБА_6 майна, суд вважає відсутність будь якого підтвердження удаваності договору.

Таким чином судом приймається до уваги, що з боку позивачки у судовому засіданні фактично було заявлено про наявність помилки щодо обставин правових наслідків укладеної угоди - її сподівання наявності правових наслідків договору у вигляді її права користуватись житлом після відчуження.

Однак, правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, врегульовані ст. 229 ЦК і не є предметом розгляду у даному судовому провадженні. Судом розяснюється право звернення до суду з окремим позовом щодо визнання недійсним договору, і у випадку задоволення позову з урахуванням неможливості повернення нерухомого майна, яке було предметом договору, у відповідності до вимог ч.1 ст. 216 ЦК позивач має право вимагати відшкодування вартості майна.

Пояснення свідків з боку позивача та пояснень учасників процесу стосовно наявності допомоги з боку ОСОБА_6 приймається судом, однак, з урахуванням всіх встановлених обставин справи вважаються такими, що не підтверджують саме удаваність договору ( всі свідки не були присутні при укладені договору та не спілкувались з позивачкою безпосередньо перед угодою) а є підтвердженням наявності допомоги з боку ОСОБА_6 позивачу, що визнається і відповідачкою.

Підстави проживання позивачки у квартирі, яка належала ОСОБА_6 ( як спадкове майно отримано відповідачкою) встановлено рішенням апеляційного суду від 13.10.2016 року, і у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК не потребують додаткового доказування.

Судом також, приймається до уваги, що дане рішення не порушує права осіб на користування житловим приміщенням, і не є самостійною підставою для виселення з зайнятого приміщення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.3, 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування від 06 жовтня 2004 року кімнати у квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_4 удаваним, та таким що приховує договір довічного утримання.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Луняченко В. О.