Номер провадження: 22-ц/785/2584/17
Головуючий у першій інстанції Раца В. А.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі Лопотан В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 грудня 2016р. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

08 лютого 2016р. ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулося з позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, і ОСОБА_4 заборгованість за кредитом в розмірі 11617,43 доларів США, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3772грн.80коп.

В обґрунтування позову банк вказав, що з відповідачем ОСОБА_2 13 березня 2008р. був укладений кредитний договір № 3279-070/08Р, за яким останній отримав кредит в іноземній валюті для споживчих цілей у розмірі 16902 доларів США строком до 13 березня 2015р., на умовах погашення кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Позивач стверджував, що у порушення вимог кредитного договору відповідач ОСОБА_2 взяте на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконав, в зв'язку з чим у нього перед Банком станом на 09 червня 2015р. виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі 11617,43 доларів США.

Крім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань за вищеназваним кредитним договором між Банком та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори поруки, відповідно до яких відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на добровільних засадах взяли на себе зобов'язання відповідати по борговим зобов'язанням відповідача ОСОБА_2, які виникають з умов кредитного договору № 3279-070/08Р від 13 березня 2008р., та у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань, нести солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_2 Тому Банк вважає, що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 07 грудня 2016р. було відмовлено у задоволені позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (ОСОБА_3) про стягнення кредитної заборгованості (а.с.133-136).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову банку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що суд першої інстанції не вірно застосував позовну давність в порядку ст. 261 ЦК України та незаконно відмовив у задоволенні всіх вимог, замість тих, щодо яких сплинув строк позовної давності; також судом першої інстанції не вірно розтлумачено зміст п. 4.4 кредитного договору, оскільки в зазначеному пункту передбачена можливість дострокового припинення строку користування кредитом лише за ініціативою банку у разі повідомлення про це боржника (а.с.141-146).

Справу розглянуто у відсутності представника банку, який був належним чином сповіщений про слухання справи в апеляційній інстанції, про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2008р. між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 3279-070/08Р, який діє з дня його підписання, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 16902 долара США на придбання автомобіля, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,99% річних, терміном до 13 березня 2015р., зі здійсненням погашення щомісяця, шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 202 доларів США до 10 числа наступного місяця, відповідно до п.п.4.4 договору.

За положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання, ст.610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої ст.261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно із пунктом 4.4 кредитного договору шляхом підписання даного договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2 даного договору, припиняється достроково, на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

Тобто, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_2 здійснив 27 грудня 2011р., а тому за визначенням пункту 4.4. і пункту 9.2 кредитного договору строк користування кредитом припинився достроково, на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення, тобто строк позовної давності почав плинути з 10 лютого 2012р. та сплинув 10 лютого 2015р., то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 08 лютого 2016р., тобто зі спливом строку позовної давності.

Крім цього, судом встановлено, що 13 березня 2008р. в якості забезпечення виконання зобов'язань за вищеназваним кредитним договором між Банком та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були укладені договори поруки, відповідно до яких відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на добровільних засадах взяли на себе зобов'язання відповідати по борговим зобов'язанням відповідача ОСОБА_2, які виникають з умов кредитного договору № 3279-070/08Р від 13 березня 2008 року, та у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань, нести солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_2 (а.с.28-29, 30-31).

Відповідно до п.4.1 вищевказаного договору, договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 13 березня 2018 року.

Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливає і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015р. № 6-249цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст.267 ЦК України).

Представник відповідача ОСОБА_2 заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог банку у суді першої інстанції (а.с.94-96).

Зважаючи на викладене та ураховуючи те, що останній платіж по кредиту було здійснено позичальником 27 грудня 2011р., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк користування кредитом був достроково припинений, почав плинути з 10 лютого 2012р. та сплинув 10 лютого 2015р., то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 08 лютого 2016р., тобто зі спливом строку позовної давності.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог й до поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_4 (ОСОБА_3).

Доводи апеляційної скарги про те, що на підставі ст. 261 ЦК України на користь банку підлягають стягненню кредитні кошти по сплаті щомісячних платежів в межах трьохрічного строку позовної давності до дня звернення до суду, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного тлумачення судом першої інстанції пункту 4.4 кредитного договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту зазначеного пункту не вбачається обов'язкової умови дострокового припинення строку користування кредитними коштами лише за умови повідомлення банком про це боржника.

Також судова колегія звертає увагу на те, що у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 січня 2016р. по справі №6-990цс15 викладено правову позицію, за якою визначено, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи з урахуванням вищевикладеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» - відхилити.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 грудня 2016р. залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

В.А.Станкевич