Справа № 712/4057/16-ц
Провадження № 2/712/160/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, поділ майна подружжя та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 07.04.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності, визнання в порядку поділу майна права власності на ? частину квартири посилаючись на те, що 29 березня 2016 року позивачу стало відомо, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Левицькою Е.А. за реєстровим номером №5222 продавець - ОСОБА_2, що є відповідачем в справі передала, а покупець - ОСОБА_5 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1. Зазначив, що квартира була придбана ОСОБА_2 у 2006 році під час перебування у шлюбі з позивачем в справі ОСОБА_1 Однак він, як співвласник згоди на розпорядження спільним майном подружжя не надавав, як того вимагає ст.65 Сімейного кодексу України.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 під час укладання договору купівлі-продажу подала нотаріусу неправдиві відомості, а саме - підроблену довідку №6768 від 18.08.2015 року, згідно якої у вказаній квартирі зареєстрованих на квартирному обліку осіб не має. Однак, позивач не звертався до відповідних служб із заявою про зняття його з реєстрації та залишається зареєстрованим у квартирі по теперішній час. Оскільки такими неправомірними діями відповідачів порушене абсолютне право власності позивача та його безпідставно позбавлено належного йому майна, в якому він продовжує бути зареєстрований, просив посилаючись на ст.ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.230 ЦК України позов задовольнити.

До початку судового розгляду уточнившись з позовними вимогами змінив предмет позову та просив визнати договір купівлі-продажу недійсним, вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №10838468 від 18.08.2015 року про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася. Про дату, час, місце розгляду справи повідомлялася шляхом розміщення оголошення в пресі. Клопотань, заяв від неї не надходило.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник - адвокат ОСОБА_7 заперечували проти задоволення позову, мотивуючи свої заперечення тим, що позивач в справі не надав належних доказів того, що він є власником вказаної квартири, оскільки відсутні відомості про реєстрацію за ним права власності на вказану квартиру або її частину. Позивач не був стороною правочину та не довів, що відповідач повинен знати, що спірна квартира є спільним майном подружжя.

Вказували, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем в силу ст.330 ЦК України. Вважали необґрунтованими вимоги позивача стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.12.2006 року в цілому, оскільки незрозуміло, на яку частку у праві спільної власності подружжя на цю квартиру претендує позивач та чому не звертався з позовом до ОСОБА_2 з позовом про поділ спільного майна подружжя з 2012 року.

Зазначали, що позивачем не правильно обраний спосіб захисту, оскільки захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Просили врахувати правові висновки Верховного суду України, зазначені в постанові від 22.02.2017 р. в справі №6-17ц17, де зазначено, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Третя особа - приватний нотаріус Левицька Елеонора Антонівна в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого 01.12.2006 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. Вказана квартира має дві кімнати, загальною пл.45,1 кв.м., житловою - 28,6 кв.м.

Відповідно до 1.7 вказаного договору купівлі-продажу квартири на укладання цього договору була отримана згода іншого з подружжя покупця.

18.08.2015 року, ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажуквартири АДРЕСА_1 який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. за реєстровим №5222.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_1 з посиланням на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України, заявив вимогу про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу від 18.08.2015 року квартири, з посиланням на те, що він є співвласником вказаної квартири, проте відповідачка ОСОБА_2 уклала спірний договір без його згоди як співвласника, а тому фактично не мала повноважень на його укладання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами частин першої-третьої, п'ятої та шостої ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був розірваний 09 листопада 2010 року, про що зроблений актовий запис №496.

Також в судовому засіданні позивач пояснив, що не звертався до бувшої дружини з приводу поділу майна, що було набуте подружжям у шлюбі.

Між тим, в матеріалах справи міститься заява, з якої видно, що в липні 2013 року позивач ОСОБА_1 звертався до КП «Соснівська СУБ» із заявою у зв'язку із його тривалою відсутністю не приймати будь-яких заяв щодо зняття його з місця реєстрації.

Отже, позивач передбачав можливості порушення його майнових прав з боку бувшої дружини ОСОБА_2, проте за захистом свого права на частку в спільному майні подружжя до цього часу не звертався, що не заперечувалось ним в судовому засіданні.

Аналізуючи зміст укладеного між відповідачем ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу суд вказує наступне.

В пункті 3 вказаного договору зокрема, зазначено, що вказана квартира є особистою приватною власністю продавця і належить їй на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Захарченко А.І. 01.12.2006 року за реєстровим №8643, зареєстрованого КП ЧООБТІ та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.12.2006 року за реєстраційним номером 16013244, номер запису: 731 в книзі:67; а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.08.2015 року за реєстраційним номером 01, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.08.2015 року 42418894, виданим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А.

Пункт 4 визначено, що продавець свідчить, що дійсно є власником квартири, не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, ні квартира, ні будь-яка її частина на момент укладання договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі не перебуває, права третіх осіб щодо квартири відсутні, питання права власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні.

Згідно до пункту 11 договору продавець у поданій нею заяві повідомила, що чоловіка в неї немає, вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та є її особистою приватною власністю, особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на вказану квартиру, в тому числі відповідно до ст.74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Про зміст цієї заяви нотаріусом доведено до відома покупця.

Згідно ч.2 до ст.328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Верховний суд України в постанові від 22.02.2017 р. в справі №6-17ц17 вказує наступне.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказаний висновок Верховного суду України відповідно до ст.360-7 ЦПК України враховується судом при вирішенні цієї справи.

Крім того, Верховний суд України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі №6-7цс15 вказав на таке.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

А тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суд має виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Суд критично ставиться до посилань позивача на те, що покупець квартири ОСОБА_5 повинен був звернути увагу на зміст правовстановлюючого документу, з якого вбачається, що квартира була набута продавцем ОСОБА_2 у шлюбі та звернути увагу на квитанції на оплату комунальних послуг, де видно, що в квартирі зареєстрована одна особа, оскільки такі факти не вказують на недобросовісність набувача.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що спільними діями продавця ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було порушено його право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Враховуючи правову позицію Верховного суду України у справі №6-7цс15, та відсутність починаючи з 2010 року претензій позивача ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_2 щодо поділу майна, набутого у шлюбі, позивач може захистити своє право шляхом стягнення з відповідачки ОСОБА_2 відповідної компенсації вартості майна, що було відчужене нею без згоди бувшого чоловіка.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212, 213-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд, ст.ст. 3, 15, 16, 202, 203,215, 328, 330, 369, 655 Цивільного кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, поділ майна подружжя та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян