Справа №200/6213/17
Провадження №2/200/2624/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Шевцова Т.В., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі заступника голови Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2, судді Апеляційного суду Дніпропетровської області Куценко Т.Р., Апеляційного суду Дніпропетровської області, про визнання факту порушення конституційного права, визнання установи такою, що має ознаки ідеології нацизму при розгляді інформаційних запитів , -

В С Т А Н О В И В:

11 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

В обгрунтування позову, ОСОБА_1 зазначив, що суддею Куценко Т.Р. допущено перевищення меж службових повноважень, протиправно відмовлено у його заяві, поданій в порядку ст.27 ЦПК України.

Таким чином, позовні вимоги предявлені до судді Апеляційного суду Дніпропетровської області Куценко Т.Р. у звязку з відправлення нею правосуддя.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Пленуму ВСУ від 01.03.2017 року № 6-3139цс16, частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом. Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Відповідно до статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.122, 293 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі заступника голови Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2, судді Апеляційного суду Дніпропетровської області Куценко Т.Р., Апеляційного суду Дніпропетровської області, про визнання факту порушення конституційного права, визнання установи такою, що має ознаки ідеології нацизму при розгляд і інформаційних запитів відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Суддя Т.В. Шевцова