Ухвала іменем україни
13 вересня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової ОльгиСтепанівни, третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко Оксана Василівна, про визнання права власності на спадкове майно, витребування майна у добросовісного набувача та скасування рішення, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_11, який діє в інтересах ОСОБА_6, звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2014 року ОСОБА_12 склав заповіт, згідно з яким розпорядився належною йому на праві власності 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, з прибудовою та з відповідною частиною надвірних будівель. Вказує, що після смерті ОСОБА_12, вона, як спадкоємець, звернулася до приватного нотаріуса для прийняття спадщини, проте нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності за спадкодавцем.

При цьому зазначає, що 30 січня 2013 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 помер.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року, договір довічного утримання, укладений 30 січня 2013 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 було розірвано, право власності на спірне нерухоме майно визнано за ОСОБА_12

Однак під час розгляду справи в судах ОСОБА_7 24 липня 2015 року уклала договір дарування 3/4 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, та після неодноразового переходу права власності на вказане майно його власником на підставі договору дарування від 26 лютого 2016 року став ОСОБА_8

Враховуючи вищевикладене, уточнивши позовні вимоги, посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, позивач просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12 право власності на спадкове майно, а саме 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з прибудовою та з відповідною частиною надвірних будівель, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_8 на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з прибудовою та з відповідною частиною надвірних будівель.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 05 липня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 з прибудовою та з відповідною частиною надвірних будівель, які складаються з: кімнати 1-3 площею 17,1 кв. м, кімнати 1-4 площею 18 кв. м, коридору 1-1 площею 7,9 кв. м, кухні під 1-2 площею 12,3 кв. м, ванни 1-7 площею 3,0 кв. м, вбиральні 1-8 площею 2,5 кв. м, вбудованої шафи літ. 1-9 площею 0,4 кв. м, тамбура літ. «І» площею 2,5 кв. м, прибудови літ. «А1-1», погреба літ. «б1», сараю літ. «б-1», сараю (І поверх) літ. «Б-1», сараю (II поверх) літ. «Б1-1», ґанку літ. «а». - в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Зобов'язано ОСОБА_8 повернути ОСОБА_6 ѕ частини житлового будинку № 6 по АДРЕСА_1 з прибудовою та з відповідною частиною надвірних будівель, які складаються з кімнати 1-3 площею 17,1 кв. м, кімнати 1-4 площею 18 кв. м, коридору 1-1 площею 7,9 кв. м, кухні під 1-2 площею 12,3 кв. м, ванни 1-7 площею 3,0 кв. м, вбиральні 1-8 площею 2,5 кв. м, вбудованої шафи літ. 1-9 площею 0,4 кв. м, тамбура літ. «І» площею 2,5 кв. м, прибудови літ. «А1-1», погреба літ. «б1», сараю літ. «б-1», сараю (І поверх) літ. «Б-1», сараю (II поверх) літ. «Б1-1», ґанку літ. «а».

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 лютого 2016 року № 28470544 про реєстрацію права власності на ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 реєстраційний номер 179574101, за суб'єктом ОСОБА_8, прийняте приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що права ОСОБА_6 на спадкове майно порушено, а тому вони підлягають захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно - частину житлового будинку на підставі положень ст. 1212 ЦК України, оскільки підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 388 ЦК України, на підставі якої було заявлено позовні вимоги, відсутні.

Згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 30 січня 2013 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_12 передав у власність ОСОБА_7 ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року, договір довічного утримання, укладений 30 січня 2013 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7, було розірвано, право власності на спірне нерухоме майно визнано за ОСОБА_12

24 липня 2015 року ОСОБА_7 подарувала ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_13 Після неодноразового відчуження спірного нерухомого майна 26 лютого 2016 року на підставі договору дарування право власності на нього набув ОСОБА_8

15 жовтня 2014 року ОСОБА_12 склав заповіт, згідно з яким все належне йому на праві приватної власності рухоме та нерухоме майно заповів ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 помер.

У встановлений законом строк ОСОБА_6 звернулась до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 та видачу свідоцтва, однак постановою приватного нотаріуса від 20 січня 2016 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутня реєстрація права власності за спадкодавцем на ѕ частини житлового будинку по пров. Смирнова в м. Чернігові.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Правова позиція Верховного Суду України, викладена у справі від 16 вересня 2015 року № 6-1203цс15.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України, суд посилався на те, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. При цьому судом зазначено, що позивач на час вибуття спірного нерухомого майна не мала речового права на нього, а тому позовні вимоги з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, задоволенню не підлягають.

Однак суд не врахував, що згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК Україниспадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК Українивстановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Таким чином, суди правильно встановивши обставини у справі, не звернули уваги, що спірна частина житлового будинку вибула з володіння ОСОБА_12 за договором дарування, укладеним 24 липня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_13, а в подальшому з - ОСОБА_8 за його волі, зважаючи на те, що на момент складання заповіту договір довічного утримання було розірвано за рішенням суду та ОСОБА_12 розпорядився своїм майном на свій розсуд, склавши заповіт.

Таким чином позивач прийнявши в установленому законом порядку спадщину, з часу її відкриття набула речові права на успадковану частину житлового будинку, тобто право володіння та користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

Разом з тим, оскільки висновки судів по суті є справедливими, речові права позивача захищено, шляхом повернення його у власність останньої, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть бути скасовані з одних лише формальних міркувань (ч. 2 ст. 337 ЦПК України) та підлягають залишенню без змін.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович