У Х В А Л А

8 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від

12 грудня 2016 року та рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на майно,

в с т а н о в и л а :

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від

12 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2016 року, позов ОСОБА_5 задовольнив частково, зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнив: визнав право особистої приватної власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а також на всі будівельні матеріали, конструктивні елементи, вироби та обладнання, які були використані на будівництво житлового будинку, що розташований на цій земельній ділянці; в порядку поділу майна подружжя визнав за ОСОБА_5 право власності на автомобіль марки Hyundai Sonata 2010 року випуску номерний знак НОМЕР_1 та припинив право власності ОСОБА_6 на цей автомобіль; в порядку поділу майна подружжя визнав за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки Infiniti QX60 2014 року випуску номерний знак НОМЕР_2 та припинив право власності ОСОБА_5 на цей автомобіль; у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 24 травня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_5 відхилив, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2016 року залишив без змін.

22 серпня 2017 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвалених у справі рішень з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 57, 60, 70 Сімейного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня, 23 грудня 2015 року та 5 квітня 2017 року, а також постанови Верховного Суду України від 8 червня, 1 липня 2015 року, 7, 14 вересня 2016 року, 16 січня, 5 квітня 2017 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, дійшов висновку, що поділу підлягають два автомобілі, набуті сторонами під час шлюбу; ОСОБА_5 не доведено, що спірна земельна ділянка була придбана, а будинок збудований за кошти, отримані нею чи за спільні сумісні з ОСОБА_6 кошти. При цьому суди встановили, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_6 до укладення шлюбу з ОСОБА_5 за його особисті кошти, тому є його особистою власністю і не підлягає поділу в порядку статей 69 - 70 СК України; 100% вартості будівельних матеріалів, конструктивних елементів, виробів та обладнання, що використовувались під час будівництва будинку, було сплачено ОСОБА_6 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 за його особисті кошти та кошти, отримані ним за кредитним договором, боргові зобов'язання за яким були його особистим боргом та сплачено за рахунок продажу земельної ділянки та будинку, належних його матері ОСОБА_7, тому є особистою власністю ОСОБА_6 згідно вимог статті 57 СК України.

Надана для порівняння ухвала від 23 грудня 2015 року (6-25963ск15) не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені в справі рішення та передав справу на новий розгляд з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

Також не можуть бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року та 23 грудня

2015 року (6-31481ск15), оскільки скасовані постановами Верховного Суду України від 8 червня 2015 року та від 7 вересня 2016 року відповідно, а справи направлені на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від

14 вересня 2016 року, прийнятій у справах про стягнення заборгованості за кредитним договором, міститься висновок щодо застосування статті 559 ЦК України.

Таким чином, у справі, в якій прийнято зазначену постанову та у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, наявні різні предмети позову, зміст позовних вимог, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та встановлено різні фактичні обставини справи.

Крім того, постанова Верховного Суду України від 16 січня 2017 року не містить висновку щодо застосування норм матеріального права. Зазначеною постановою відмовлено товариству в задоволенні заяви про перегляд судових рішень у зв'язку з необґрунтованістю скарги.

В інших, наданих для порівняння постановах Верховного Суду України міститься висновки про те, що:

- статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя (від

7 вересня 2016 року, 5 квітня 2017 року);

- для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (від 1 липня 2015 року);

- особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (8 червня 2016 року).

У справі, в якій прийнято надану заявником для порівняння постанову та у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, встановлено різні фактичні обставини.

Підстави для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному в указаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2016 року та рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк