Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонернетовариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 29 листопада 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 11 070 доларів США на термін до 29 листопада 2010 року та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач належним чином не виконав своїх кредитних зобов'язань, а тому станом на 01 липня 2015 року має заборгованість у загальному розмірі 15 198,42 доларів США, яка складається з наступного: 5 410,50 доларів США - заборгованість за кредитом; 3 781,85 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 226,80 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 5 779,27 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 вказану вище заборгованість, яка за курсом Національного банку України складає 319 166,82 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано заяву.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 29 листопада 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов договору банк зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 29 листопада 2006 року по 29 листопада 2010 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 11 070 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць (10,08 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту. Періодом сплати є період з 29 по 5 число кожного місяця.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 241,82 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, винагородою, комісією.

Відповідно до пунктів 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, винагороду і комісію в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Згідно з п. 3.2 кредитного договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,14 % на місяць, враховані від суми непогашеної заборгованості за кредитом.

Факт отримання кредиту та неповне виконання зобов'язань за кредитним договором відповідачем не оспорюється.

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 01 липня 2015 року обсяг невиконаних зобов'язань відповідача за вказаним договором становить 15 198,42 доларів США, який складається з наступного: 5 410,50 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 781,85 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 226,80 доларів США -заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 5 779,27 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Розрахунок заборгованості відповідачем не заперечується і не спростовується.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1, 2 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У справі, яка переглядається, кредитним договором передбачено сплату процентів (винагороди), розрахунок яких здійснюється до дати погашення кредиту.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання процентів і штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, від 06 вересня 2017 року № 6-623цс17, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В апеляційній скарзі позивач вказував, що у грудні 2012 року він звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за вказаним вище кредитним договором і рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2013 року позов задоволено.

На підтвердження вказаних обставин банк надав копію рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2013 року (а. с. 49).

Відповідно до роз'яснень, викладених пунктах 2, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте, суд апеляційної інстанції на вказані вище доводи позивача та надані останнім докази уваги не звернув та не спростував їх належними та допустимими доказами.

Отже, апеляційний суд не спростував доводи банку, не звернув уваги, що позовна давність переривалася, зверненням кредитора до суду у 2013 році, не встановив, чи звертався останній за виконанням рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2013 року, чи виконано це рішення, відповідно, не перевірили, чи має право позивач, згідно зазначених норм матеріального права, на стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не спростував належними та допустимими доказами доводи позивача, допустив неповноту встановлення фактичних обставин у справі, що мають значення для правильного вирішення спору, не перевірив наданого позивачем розрахунку, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 342 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 336, 337 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.І.Євтушенко

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська