Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2017 року Рівненський міський суд

під головуванням судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Рівнеазот» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ПАТ «Рівнеазот» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримала з підставі, викладених у позовній заяві, просить суд їх задоволити та стягнути з відповідача на користь позивача нараховану та не виплачену заробітну плату за січень, лютий, березень 2017 року в сумі 14 752,59 грн., вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 20044,31 грн., компенсація за невикористану відпустку в сумі 4048,14 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 березня 2017 року по 09 жовтня 2017 року в сумі 57411,17 грн.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги визнала частково. В частині позовних вимог про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні не заперечила проти задоволення позовних вимог, а в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позов не визнала, оскільки відповідач не може розрахуватись з позивачем з поважних причин.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі працював слюсарем-ремонтником управління ремонтно-монтажних робіт ПАТ «Рівнеазот», що підтверджується дослідженою в судовому засіданні трудовою книжкою серії НОМЕР_1 виданою 13 березня 1979 року.

На підстав наказу №623-ВК від 13 березня 2017 року позивач з 17 березня 2017 року був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю.

З дослідженої в судовому засіданні довідки про суми, які належать до виплати при звільненні від 19 квітня 2017 року №651 виданої ПАТ «Рівнеазот» вбачається, що ОСОБА_1, звільненому з 17 березня 2017 року згідно наказу №623-ВК від 13 березня 2017 року належить до виплати 33845,04 грн., в тому числі: заробітна плата за січень: 4571,46 грн., заробітна плата за лютий: 6278,47 грн., заробітна плата за березень 27995,11 грн. (в тому числі вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку: 20044,31 грн., компенсація за невикористану відпустку: 4048,14 грн.).

Ухвалою Рівненського міського суду 23 червня 2017 року було скасовано судовий наказ №569/6972/17 від 11 травня 2017 року, виданий Рівненським міським судом Рівненської області за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Рівнеазот» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - скасовано. Роз'яснено ОСОБА_1, що заявлені ним вимоги можуть бути розглянуті у позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред'явлення позову.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В судовому засіданні було встановлено, що всупереч вимогам частини першої статті 116 КЗпП України, відповідач при звільненні позивача остаточного розрахунку з ним не провів та не виплатив усіх належних сум при звільненні з товариства, а саме, не виплатив заробітну плату, вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, що не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні і розмір заборгованості підтверджується дослідженою в судовому засіданні довідкою, суд приходить до висновку що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 17 березня 2017 року по 09 жовтня 2017 року, тобто по день прийняття рішення по справі.

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, середньоденна заробітна плата з урахуванням нарахованих відрахувань на податки та збори, що є обов'язковим при нарахуванні заробітної плати становить - 413,03 грн.

Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 413,03 грн. на кількість робочих днів, порахованих з 17 березня 2017 року - дати звільнення по день фактичного розрахунку. Станом на 09 жовтня 2017 року згідно графіку роботи позивача у нього повинно було бути 139 робочих днів, отже сума середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку становить 57411,17 грн. (413,03 грн. х 139 робочих днів) і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Зазначена правова позиція, яку відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України має враховувати суд при застосуванні таких норм права, викладена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі №6-76цс14, в постанові від 3 липня 2013 р. у справі № 6-64цс13, в постанові від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39цс11, в постанові від 21 листопада 2011 р. у справі № 6-60цс11.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку зайшли своє підтвердження та підлягають до повного задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,88,212,213,215,293,294 ЦПК України, ст.ст.47,116,117 КЗпП України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Рівнеазот» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (33017, м.Рівне-17, ) на користь ОСОБА_1 (і.н.НОМЕР_2) нараховану та не виплачену заробітну плату за січень, лютий, березень 2017 року в сумі 14 752,59 грн., вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 20044,31 грн., компенсація за невикористану відпустку в сумі 4048,14 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 березня 2017 року по 09 жовтня 2017 року в сумі 57411,17 грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» судовий збір в розмірі 640,00 грн. та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий :