Справа № 162/583/16-ц Провадження №22-ц/773/1273/17 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н.І.
Категорія:48 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

21 листопада 2017 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області Бовчалюк З.А., ознайомившись з апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу передано на розгляд Луцькому міськрайонному суду Волинської області.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, яка не відповідала вимогам ст. 295 ЦПК України, не була оплачена судовим збором, крім того дана апеляційна скарга була подана із порушенням строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 08 вересня 2017 року зазначену апеляційну скаргу було залишено без руху і апелянту встановлений строк для усунення недоліків. А саме, запропоновано вказані в ухвалі недоліки в частині сплати судового збору, надання апеляційної скарги, з зазначенням в чому полягає незаконність або необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду та копії скарги, відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, а також підтвердження повноважень представника відповідача ОСОБА_3 усунути протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали. А також, надано можливість представнику позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 протягом тридцяти днів з моменту отримання копії даної ухвали звернутись до апеляційного суду з заявою про поновлення строку апеляційного оскарження із зазначеннм поважних підстав для його поновлення.

Копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_3 отримав 18 жовтня 2017 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Однак на даний час недоліки, в частині сплати судового збору, не усунуто - судовий збір не сплачено та не надано документа, який би підтверджував, що ОСОБА_2 відноситься згідно зі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» до категорії осіб, які звільняються від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На виконання вимог ухвали від 08 вересня 2017 року, представником позивача ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року в новій редакції за підписом ОСОБА_3, та копія довіреності, яка посвідчує повноваження ОСОБА_3, як представника в усіх судових органах України ОСОБА_2 . Також апелянтом подано заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в якій, як на підставність причин пропуску строку апеляційного оскарження, ОСОБА_3 покликається на неповідомлення судом першої інстанції про судове засідання, яке мало місце 08 грудня 2016 року, а також не надіслання копії оскаржуваної ухвали ОСОБА_2 та його представнику.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку про відмову в задоволенні заяви про поновлення строку, а відтак у відкритті апеляційного провадження, з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 72,73 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення строку. Суд поновлює строк у разі його пропущення з поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана ухвала постановлена 08 грудня 2016 року, позивач та його довіритель, не були присутніми під час проголошення даної ухвали.

Відповідно до супровідного листа 09.12.2016 року №162/583/16ц/5018/2016 Любешівського районного суду Волинської області копію оскаржуваної ухвали було надіслано ОСОБА_2 та його представнику ОСОБА_3 ( а.с.180).

13 грудня 2016 року представником позивача ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року, яка ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року була залишена без руху, а ухвалою судді апеляційного суду від 11 січня 2017 року визнана не поданою та повернута апелянту. ( а.с.201, 203,224 Том 1).

19 червня 2017 року представником ОСОБА_5 повторно було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 08 грудня 2016 року, яка ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2017 року було залишено без руху, а ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 21 липня 2017 року визнано не поданою та повернуто апелянтові ( а.с.67 71,84 Том2).

Отже аналізуючи матеріали справи, апелянту ОСОБА_3 було достовірно відомо про постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, про що свідчить його апеляційні скарги, які були подані 13 грудня 2016 року та 19 червня 2017 року. За таких обставин, посилання апелянта, як на поважну причину пропуску строку оскарження ухвали, не надіслання судом копії ухвали та необізнаність з її змістом є безпідставними, необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

ЦПК України у статті 1 закріплює, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

З врахуванням викладено, приходжу до висновку, що представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 без поважних причин пропустив строк звернення до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції від 08 грудня 2016 року. Заява про поновлення строку на апеляційне оскарження не містить беззаперечних доказів того, що оскаржувану ухвалу не отримував ні позивач ОСОБА_2, ні його довіритель ОСОБА_3, оскільки як свідчать подані апеляційні скарги протягом 2016-2017 року, апелянту було відомо про постановлення судом першої інстанції ухвали від 08 грудня 2016 року. Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження ухвали суду апелянту ОСОБА_3 буде порушувати законні права та інтереси протилежної сторони та суперечити принципу права на справедливий суд, що закріплений в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

За таких обставин, враховуючи відсутність поважних причин пропуску строку апеляційного оскарження ухвали Любешівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року, у відкритті апеляційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись ч. 4 ст. 297 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И Л А:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,

Копію ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження разом із доданими до скарги матеріалами надіслати ОСОБА_3.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Апеляційного суду

Волинської області З.А. Бовчалюк