КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/7467/16-ц
Провадження № 2/552/370/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.04.2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі: судді - Миронець О.К., за участю секретаря судового засідання - Ваніної Ю.А., представника позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3, третьої особи - Святецької І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Київського районного суду м. Полтави цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, третя особа-Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, третя особа-приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Святецька І.В.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до Київського районного суду м.Полтава з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення свої позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що вона є власником будинку, що за адресою АДРЕСА_1. 24.06.2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у будинку за адресою АДРЕСА_1. Зважаючи на викладене, позивач вважає, що ОСОБА_2 перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні належним їй будинком як власнику на власний розсуд.

17.01.2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним. Свої позовні вимоги обгрунтовуючи тим, що 11.04.2016 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І.В. посвідчено договір дарування укладеного між ним та ОСОБА_5 в результаті якого у власність ОСОБА_5 перейшла ? частина будинку АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності. Після того, як ОСОБА_5 оформила реєстрацію права власності на будинок та земельну ділянку звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та до рієлторської контори з заявою про продаж будинку АДРЕСА_1. У зв'яку захистом своїх порушених прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним зустрічним позовом, оскільки він помилявся щодо природи укладеного договору.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, та просила його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Позивач після оголошеної перерви в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Відповідач та представник відповідача позов не визнали просили відмовити в його задоволенні , зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити.

Третя особа Святецька І.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення зустрічного позову та пояснила суду, що договір дарування було оформлено у відповідності до норм чинного законодавства і даний договір відповідав волі сторін укласти даний договір.

Третя особа - Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради в судове засідання свого представника не направила, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Суд, заслухавши сторони, свідків та вивчивши і дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником 1/2 частин житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.03.2011 року.

З 02.08.2008 року по 24.06.2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договору дарування від 11.04.2016 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 належну йому ? частину будинку АДРЕСА_1.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Нормами Житлового кодексу України (ст. 9) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України).

Аналогічні права власника житлового будинку визначено ст. 383, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, ч.ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов»язує, вона не повинна використовуватись на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім»ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналізуючи положення ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, слід дійти висновку, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням зберігається за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є.

Таке право на підставі кровних (родинних) зв'язків або шлюбних правовідносин мають батьки, діти та подружжя власника житла, які постійно проживають у помешканні, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Інші особи набувають права члена сім`ї власника за умови постійного проживання з ним та ведення спільного господарства.

У спірних правовідносинах встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача та батьком їх спільного сина, а відтак, вправі користуватися займаним жилим приміщенням, де він фактично безперервно проживає та зареєстрований більше 5 років. Набуття позивачем права власності на будинок шляхом одержання в дарунок від попереднього власника не є підставою для позбавлення його права на житло та виселення із займаного житлового приміщення.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї власник жилого будинку має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Судом не встановлено фактів протиправної поведінки відповідача.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про виселення відповідача.

Щодо вимог по зустрічному позову про визнання договору дарування недійсним, то ці позовні моги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження недійсності вищевказаного договору дарування, які визначені в ст.215 ЦК України, тому суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

У зв»язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.212-215 ЦПК України суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.К. Миронець