ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5802/16-ц
Провадження № 2/210/769/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"04" травня 2017 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ступак С.В.,

при секретарі судового засідання Драгунової Я.М.,

за участю:

представник позивача Лисенко А.В.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року до суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач у позові зазначив, що з 01.01.2015 року ТОВ «Сітісервіс-КР» є управителем будинків, споруд та прибудинкових територій у Металургійному районі м. Кривого Рогу та за період з 01.01.2015 року по 01.12.2016 рік надав відповідачу ОСОБА_4, у приватній власності якої перебуває квартира за адресою : АДРЕСА_1, житлово-комунальні послуги на суму 2823,37 грн.

23.05.2016 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за заявою ТОВ «Сітісервіс-КР» було видано судовий наказ про стягнення заборгованості з ОСОБА_4, який 30.06.2016 року було скасовано, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду та просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на їх користь заборгованість у сумі 2823,37 грн., інфляційні витрати у сумі 310,70 грн., 3% річних у сумі 67,54 грн. та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

У судовому засідання представник позивача за довіреністю від 04.11.2016 року Лисенко А.В. заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 (за довіреністю) у судовому засіданні зазначив, що позов він не визнає та просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачами не було укладено відповідного договору, щодо надання житлово-комунальних послуг, тому, заборгованість не могла утворитись перед позивачем, оскільки, такі послуги відповідачами не замовлялись, як зазначено у відповідних запереченнях (а.с. 18-21).

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрована у АДРЕСА_1, що не заперечується сторонами.

Відповідно до Договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд по житловим будинкам Дзержинського району від 27.12.2013, укладеного між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міськради (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» (Управитель), Дислокації житлових будинків Дзержинського району на 01.01.2015, вказане товариство є управителем житлових будинків та споруд у Дзержинському районі м. Кривого Рогу, зокрема житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та останні знаходяться на його обслуговуванні (а.с. 36-42).

Згідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться й одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими.

Так, завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК Української РСР).

За змістом ст. 9 ЖК Української РСР житлові права громадян поділяються на три види:

- право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

- право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

- на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст. 10 ЖК Української РСР визначив такі житлові обов'язки громадян:

- дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають;

- використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення;

- додержувати правил користування жилими приміщеннями;

- економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

У Розділі V ЖК України (ст. ст. 189, 190) передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме:

- за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства;

- за заподіяння шкоди житловому фонду.

Таким чином, питання оплати житлово-комунальних послуг, у т.ч. і щодо належного виконання відповідних зобов'язань, житловим законодавством не регулюється.

Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13.

Крім того, обов'язком сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення ч. 1 ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110 цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Крім того, відповідно до пояснень представника відповідача - ОСОБА_3, наданих у судовому засіданні, останній посилається на те, що фактично відповідач не отримував відповідні житлово-комунальні послуги з боку позивача, у зв'язку з чим, необхідності сплати коштів за відповідні послуги не було та відповідна заборгованість утворитись не могла.

Однак, з боку відповідача чи його представника, суду не надано жодних доказів, які б підтверджували факт звернення до відповідних органів місцевого самоврядування, з приводу не надання або неналежного надання відповідних житлово-комунальних послуг з обслуговування прибудинкової території відповідного будинку.

Враховуючи вищевикладене та зазначені нормативно правові акти, суд приходить до висновку про те, що відповідач фактично користувався наданими житлово-комунальними послугами з боку позивача, але в силу того, що договір між ним та останнім не укладався, не сплачували кошти за надання таких послуг.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не сплачує за користування наданими комунальними послугами, заборгованість по яких підлягає стягненню в судовому порядку.

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язань не допускається.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача заборгованість за період з 01.01.2015 року по 01.12.2016 року в розмірі 2823,37 грн.

Крім того, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних витрат у розмірі у розмірі 310,70 грн. та 3% річних у розмірі 67,54 грн. також підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому сума понесених витрат у розмірі 1378,00 грн. - судового збору також підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача, у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 151 Житлового кодексу України, ст. 526, 615 ЦК України, ст.ст. 1, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, (яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» заборгованість у сумі 2 823, 37 грн. (дві тисячі вісімсот двадцять три) гривень 37 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» інфляційні витрати у сумі 310,70 грн. (триста десять) гривень 70 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» - 3 % річних у сумі 67,54 грн. (шістдесят сім) гривень 54 копійки.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» сплачений судовий збір у розмірі 1 378, 00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення було складено 05 травня 2017 року

Суддя: С. В. Ступак