Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 324/447/17 Головуючий у 1-й інстанції: Кацаренко І.О.
Провадження № 22-ц/778/4304/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Маловічко С.В.

Суддів Кочеткової І.В.

Гончар М.С.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначив, що з 24 грудня 1983 року по 26 жовтня 1985 року він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан. У квітні 1984 року при виконанні інтернаціонального обов`язку у Демократичній республіці Афганістан він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузію головного мозку) та кінцівок, що підтверджується висновком спеціаліста № 26 від 06 грудня 2014 року. Після звільнення з військової служби його періодично турбували: головний біль, запаморочення, нестійкість ходи, порушення сну, дратівливість, погіршення пам`яті, загальна слабкість. Суттєве погіршення здоров`я він відчув наприкінці 2014 року. У період з 12 жовтня 2014 року по 30 жовтня 2014 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Комунальної установи «Запорізький обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни».
На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (протокол № 3965 від 16 грудня 2014 року) було встановлено, що отримані ним поранення, контузія та захворювання дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що у подальшому отримані ним ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (контузії головного мозку 1984 рік) у вигляді післятравматичної, атеросклеротичної та гіпертонічної дисциркуляторної енцефалопатії II ст. з вираженим цефалгічним, вестибулярним, астено-невротичним синдромами. Церебральний атеросклероз ІІ ст. з артеріальною гіпертензією, ІХС, дифузний кардіосклероз, СП ПА, ФК П. ДОА колінних суглобів. Розповсюджений остеохондроз хребта. За результатами первинного огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена третя група інвалідності, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0280752 від 06 січня 2015 року.
Після встановлення інвалідності він також неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних закладах.
За результатами повторного огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому було підтверджено третю групу інвалідності, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0674187 від 28 грудня 2016 року. Також він має статус інваліда війни, що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Управлінням соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області 31 січня 2015 року серії НОМЕР_1 .
Позивач зазначив, що у зв`язку із травмою, отриманою під час проходження військової служби та подальшим встановленням інвалідності, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання. Також він постійно відчуває душевний дискомфорт, у нього загострюється почуття власної неповноцінності, оскільки має багато часу приділяти лікуванню, а не спілкуванню з рідними та близькими. Він позбавлений можливості продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні, не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні.
У зв`язку з зазначеним, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 320 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 у цій справі та стягуючи на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності, що є наслідком травм та захворювання, пов`язаних з проходженням військової служби у Демократичній Республіці Афганістан, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку має відшкодувати Міністерство оборони України.
Проте погодитись із такими висновками суду першої інстанції повністю не можна.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.
Встановлено, що відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25 липня 2014 року №1/201 ОСОБА_1 з 24 грудня 1983 року по 26 жовтня 1985 року брав участь у бойових діях у Афганістані (а.с. 10).
Відповідно до переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року, на території Афганістану у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії.
З матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_1 стали травми, які пов`язанні з проходженням ним військової служби. У квітні 1984 року при виконанні військового службового обов`язку в ДРА він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузію головного мозку) та кінцівок, що підтверджується висновком спеціаліста №26 від 06 грудня 2014 року (а.с.12).
ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас 26 жовтня 1985 року, що підтверджується записами у його військовому квитку, копія якого міститься в матеріалах справи, і, як пояснила представник позивача суду, більше позивач військову службу не проходив.
З копії витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 3965 від 16 грудня 2014р., вбачається, що отримані колишнім військовослужбовцем ОСОБА_1 поранення, контузія та захворювання пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також у вказаному протоколі зазначено, що у подальшому отримані ним ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (контузії головного мозку 1984 рік) у вигляді післятравматичної, атеросклеротичної та гіпертонічної дисциркуляторної енцефалопатії II ст. з вираженим цефалгічним, вестибулярним, астено-невротичним синдромами. Церебральний атеросклероз ІІ ст. з артеріальною гіпертензією, ІХС, дифузний кардіосклероз, СП ПА, ФК П. ДОА колінних суглобів. Розповсюджений остеохондроз хребта.
За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії
ОСОБА_2 була встановлена третя група інвалідності, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідками до актів огляду МСЕК серії АВ № 0280752 від 06 січня 2015 року та випискою з акту огляду МСЕК серії АВ № 0674187 від 28 грудня 2016 року (а.с.15, 21).
ОСОБА_1 має статус інваліда війни, що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Управлінням соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області від 31 січня 2015 року серії ААБ № 022938 (а.с.9).
Погіршення здоров`я позивача стало причиною того, що він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в різних лікувальних закладах, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями виписних епікризів з історії хвороби № 1643, № 423, №1787, № 469, № 1206 та № 1750 (а.с.13, 16-20).
Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди у будь-якому розмірі ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. 264 ЦПК України належним чином не дослідив, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.
Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Крім того, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Так, військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, та в такий спосіб їх моральні страждання вже враховані чинним законодавством.
Поза увагою суду першої інстанції залишились положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.
Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на які суд першої інстанції належної уваги не звернув, відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
При вищевикладених обставинах, позивачем у матеріали цієї справи не було надано суду першої інстанції належних і допустимих доказів завдання йому будь-якого розміру моральної шкоди, яка б підлягала стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі за рішенням суду, враховуючи вказані вище встановлені судом фактичні обставини цієї справи.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову позивача до відповідача у цій справі у повному обсязі.
За таких обставин, доводи відповідача Міністерства оборони України, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 263-264 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_1 отримав поранення у 1984р., перебуваючи на службі у лавах Радянської Армії, яка підпорядковувалась Міністерству оброни Радянського Союзу, в той час як з 24 серпня 1991р. на підставі постанови Верховної Ради України «Про військові формування в Україні» утворено Міністерство оборони України та відбулось створення нових Збройних Сил України, якою не передбачено відповідальності Міністерства оборони України за спричинену шкоду під час проходження військової служби у Радянській Армії. Не встановлено такої відповідальності і в Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991р.

Тому апеляційну скаргу Міністерства оборони України слід задовольнити, рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року у цій справі скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди у цій справі відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року у цій справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди у цій справі відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий: Маловічко С.В.
Судді: Кочеткова І.В.
Гончар М.С.