Справа № 462/4611/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/3335/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника ОСОБА_5- ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та Львівської міської ради, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакової Світлани Федорівни, Залізничний відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_10, про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7, який діяв від свого імені та імені ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. за реєстраційним номером 595 і повернення сторін в попередній стан.

Оскаржуваним рішенням позовну заяву ОСОБА_5 задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7, який діяв від свого імені та імені ОСОБА_8 та ОСОБА_3, що посвідчений 24.05.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. за реєстраційним номером 595. Повернуто сторони за договором дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7, який діяв від свого імені та імені ОСОБА_8 /дарувальники/ та ОСОБА_3 /обдарованим/, що посвідчений 24.05.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. за реєстраційним номером 595, який визнаний судом недійсним, до попереднього стану, що існував до укладення даного договору. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 - 114,70 грн. судового збору, сплаченого позивачем.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було встановлено факт належності спірного житла на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом № 02704-3 про право власності на квартиру від 27.09.1995 року. Проте, судом не взято до уваги, що ОСОБА_8 не було відомо про ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2012 року у справі № 1309/590/12, якою було накладено арешт на квартиру, оскільки не приймала участі у цій справі. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_7 уклав оспорюваний договір дарування з метою уникнення накладення арешту на квартиру за рахунок дарування своєї частки у праві спільної власності, оскільки укладення договору дарування після постановлення ухвали про забезпечення позову, шляхом накладення арешту, не може бути обставиною, яка підтверджує, що волевиявлення двох співвласників квартири не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі Також зазначає, що ОСОБА_5 подав позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_7, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, спадкоємцем після смерті якого є ОСОБА_8, яка на день смерті сина ОСОБА_7 проживала з ним разом в спірній квартирі. Проте у встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_5 не звертався до ОСОБА_8, як до спадкоємця, з вимогою про погашення боргу, що свідчить про відсутність порушення прав позивача, а відтак це є підставою для відмови кредитору у стягненні заборгованості. Крім цього, вважає незаконним задоволення позову про повернення сторін у попередній стан, а саме, перереєстрацію права власності на квартиру за попередніми власниками ОСОБА_11 та ОСОБА_8, оскільки вони померли, а тому не можуть бути суб'єктами цивільних правовідносин. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина ч.1 ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими ст.ст.57-59 ЦПК України.

За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасників правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Матеріалами справи встановлено, що 19.01.2001 року, відповідач, ОСОБА_7, позичив у позивача, ОСОБА_5, 18 700,00 доларів США для купівлі квартири, які відповідач зобов'язався повернути на вимогу позивача.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2012 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 18.04.2013 року, позов ОСОБА_5 задоволено, стягнуто із ОСОБА_7 18 700 доларів США, що в еквіваленті становить 149 239 гривень.

З метою забезпечення виконання рішення суду ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 04.04.2012 року, яка залишена без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 18.04.2013 року, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_7 в межах ціни позову - 18700 доларів США, що в еквіваленті становить 149 239 гривень.

Зі змісту ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.05.2012 року, між відповідачами ОСОБА_7, який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. за реєстраційним номером 595, за умовами якого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували відповідачу ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Витягом про державну реєстрацію прав № 34285383 від 28.05.2012 року підтверджується, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, право власності зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі оспорюваного позивачем договору дарування.

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна №35969080 від 10.05.2012 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна відсутня інформація щодо заборон відчуження щодо квартири АДРЕСА_1.

При цьому, як вбачається із належно засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження №32818891, які були предметом дослідження судом, Залізничний районний суд м.Львова направив ухвалу про забезпечення позову від 04.04.2012 року, постановою державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Дзюминською М.В. відкрито виконавче провадження з виконання даної ухвали лише 30.05.2012 року, тобто, вже після укладення оспорюваного позивачем договору дарування, і постановою державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Дзюминською М.В. від 30.05.2012 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_7 та заборонено ОСОБА_7 здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_7 лише в межах суми боргу.

Зі змісту листа-відповіді ОКП «БТІ та ЕО» №19530-В від 25.07.2012 року видно, що постанова державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Дзюминською М.В. від 30.05.2012 року про накладення арешту майна та заборони на його відчуження прийнята до відома, оскільки відсутня інформація щодо наявності в даної особи нерухомого майна, а ОСОБА_7 з 24.05.2012 року не є співвласником АДРЕСА_1.

На підставі даного листа та витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 30.05.2012 року виконавче провадження закінчено, про що винесено постанову від 20.08.2012 року.

Тобто, вищенаведеним підтверджується те, що ухвала Залізничного районного суду м. Львова про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 в межах ціни позову - 18700 доларів США, своєчасно не була виконана, на момент укладення оспорюваного договору дарування арешт на квартиру не був накладений, в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна заборона відчуження квартири АДРЕСА_1 була відсутня.

А відтак, при посвідченні договору дарування спірної квартири, приватному нотаріусу не було відомо про наявність ухвали Залізничного районного суду м. Львова про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 в межах ціни позову - 18700 доларів США, про наявність заборони на відчуження квартири.

Заперечуючи щодо позову, ОСОБА_3 посилався на відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним оспорюваного позивачем договору дарування, оскільки ухвала Залізничного районного суду м. Львова про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 в межах ціни позову - 18700 доларів США, своєчасно не була виконана, на момент укладення оспорюваного договору дарування арешт на квартиру не був накладений, в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна заборона відчуження квартири АДРЕСА_1 була відсутня.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вірно врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним в постанові від 18.01.2017року у справі №6-2552цс16, згідно з якою той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується журналом судового засідання від 04.04.2012 року у цивільній справі №1309/590/12, яка досліджувалася судом апеляційної інстанції, що відповідач ОСОБА_7 був присутній в судовому засіданні та давав пояснення з приводу накладення арешту на майно, і за таких обставин суд дійшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_7 на момент укладення та посвідчення оспорюваного договору дарування достовірно було відомо про постановлену судом ухвалу про забезпечення позову, наявність заборони на відчуження спірної квартири, а судом роз'яснено її зміст та порядок оскарження, оскільки така була проголошена в судом в судовому засіданні, у якому був присутній ОСОБА_7, що підтверджується журналом судового засідання від 04.04.2012 року.

Відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин присутності ОСОБА_7 в судовому засіданні 04.04.2012 року.

А відтак, безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що ними не заперечується факт присутності ОСОБА_7 в судовому засіданні 04.04.2012 року, однак зазначення лише в журналі судового засідання про присутність ОСОБА_7 в судовому засіданні не свідчить про те, що ОСОБА_7 було відомо про постановлену судом ухвалу про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, оскільки журнал судового засідання не містить інформації про присутність ОСОБА_7 саме під час проголошення ухвали про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Стверджуючи про відсутність ОСОБА_7 у судовому засіданні 04.04.2017 року під час проголошення ухвали Залізничного районного суду м. Львова про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, апелянт не надав належних та допустимих доказів на спростування інформації, зазначеної в журналі судового засідання від 04.04.32012 року у справі №1309/590/12 про присутність ОСОБА_7 в судовому засіданні. Твердження апелянта про відсутність ОСОБА_7 в судовому засіданні під час проголошення ухвали суду про накладення арешту є голослівними, його припущенням, такі твердження апелянта спростовуються журналом судового засідання від 04.04.2012 року у справі №1309/590/12.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який врахував вищезгадану правову позицію Верховного Суду України та задовольнив позов ОСОБА_5, встановивши, що на момент укладення та посвідчення оспорюваного договору дарування квартири 24.05.2012 року, ОСОБА_7 достовірно було відомо про накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_1, хоча в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна інформацію про наявність заборони на відчуження квартири внесено лише 30.05.2012 року.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що ОСОБА_13 був обізнаний про розгляд Залізничним районним судом м. Львова справи №1309/590/12 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_13 про повернення боргу, про клопотання позивача ОСОБА_5 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яке розглядалося судом першої інстанції в судовому засіданні 04.04.2012 року, а відтак мав би виявити належну зацікавленість у результатах розгляду і справи, в тому числі і в результатах розгляду клопотання ОСОБА_5 про накладення арешту на квартиру.

Як вбачається з оспорюваного договору дарування, такий укладено дарувальниками ОСОБА_7, який діяв від свого імені та на підставі довіреності, посвідченої Копиляк К.М., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 21.05.2012 року, діяв від імені дарувальника ОСОБА_8, тобто, оспорюваний договір дарування від свого імені і від імені дарувальника ОСОБА_8, підписував ОСОБА_7, якому, як встановлено судом першої інстанції, беззаперечно було відомо про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, заборону її відчуження.

А відтак, твердження апелянта про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 про визнання недійсним оспорюваного договору дарування в частині дарування ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що їй не було відомо про ухвалу суду про накладення арешту на квартиру, є безпідставними та необґрунтованими.

Слід зазначити і те, що спірна квартира АДРЕСА_1, була відчужена (подарована рідному братові відповідача ОСОБА_3) відразу ж після постановлення Залізничним районним судом м. Львова 04.04.2012 року ухвали про накладення арешту на цю квартиру.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст. 124 Конституції України, якою визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статті 14 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було достеменно відомо.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується копіями свідоцтв про смерть, те що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, з даних інформаційної довідки зі спадкового реєстру №38549549 від 06.10.2014 року, вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилась.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт зазначає про те, що смерть ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та відсутність фактичних спадкоємців після їхньої смерті припиняє можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків та унеможливлює повернення сторін у попередній стан - фактично перереєстрацію права власності на спірну квартиру за попередніми власниками, які померли на даний час, а від так не можуть бути суб'єктами цивільних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 в цій частині, суд першої інстанції виходив з положень статей 15, 16 ЦК України, врахував правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-605 цс16.

Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язків елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особливістю статусу заінтересованої особи може бути те, що така особа не мала й не має права власності чи речового права на предмет правочину, не оспорює право власності жодного з учасників правочину на передане згідно з ним майно, не вимагає визнання за собою права власності на майно й не претендує на те, щоб майно в натурі було передане їй у володіння. Мета заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається здійснення реституції за правочином, - приведення саме сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення правочину. Підстава її вимог - власний, обґрунтований, приватний цивільний інтерес заінтересованої особи до такого юридичного факту, як перебування предмета правочину (об'єкта цивільного права) у власності конкретної особи чи перебування будь-якого з учасників правочину в певному правовому становищі. якщо до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування реституції звертається не сторона право чину, а інша заінтересована особа, то потребують з'ясування не лише факти й обставини, що свідчать про наявність визначених законом підстав недійсності правочину, а й такі питання: чи існує в такої третьої особи обґрунтований цивільний інтерес до предмета правочину; в чому такий інтерес полягає; чи є цивільний інтерес третьої особи порушеним фактом учинення оспорюваного правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є реституція тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес третьої особи, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками визнання правочину недійсним безпосередньо для сторін правочину. Реституція - це основний наслідок недійсності правочинів будь-яких видів та одночасно спеціальний зобов'язальний спосіб захисту права власності, в якому поєднуються відновлювальна та компенсаційна функції його захисту. Реституція застосовується виключно між сторонами недійсного правочину і не залежить від того, який суб'єкт (сторони правочину чи заінтересована особа) порушив спір про визнання правочину недійсним, не має правового значення також добросовісність сторони-набувача. Правова доцільність та ефективність застосування реституції залежить передусім від стану виконання недійсного правочину, а також від того, чи перебуває майно (предмет правочину - індивідуально-визначена річ) станом на час вирішення спору у володінні сторони - набувача за недійсним правочином.

Статтею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. Частина 3 ст.27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Згідно з п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України, такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення права, пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв, зокрема, у вимозі про застосування наслідків недійсного правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин не може бути застосовано реституцію, оскільки договір дарування укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які померли, не спростовують висновків суду першої інстанції про підставність позову в частині повернення сторін за договором дарування квартири до попереднього стану, що існував до укладення даного договору, оскільки застосування реституції у даному випадку пов»язане з реєстрацією права власності за тими особами, які були власниками до укладення оспорюваного договору дарування.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не з»ясовано та не перевірено доводи відповідача про те, що суб»єктивне право позивача не було порушене, оскільки позивач, як кредитор, у встановлені законом строки не пред»явив вимоги до спадкоємців боржника, і оскільки не існує права вимоги позивача (кредитора) до спадкоємців боржника про погашення боргу, то не має обґрунтованого законного інтересу позивача у визнанні недійсним оспорюваного договору дарування.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, оскільки позивач, як кредитор, не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом, рішення суду про відмову ОСОБА_5 в задоволенні вимог до спадкоємців боржника, ОСОБА_7, в матеріалах справи відсутнє. І окрім цього, на момент смерті і ОСОБА_7, і ОСОБА_8, квартира АДРЕСА_1, не входила до складу спадщини, так як не належала їм на праві власності на день смерті.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції з врахуванням положень ч.1 ст. 303 в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.