У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 1 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 32 тис. доларів США на строк до 31 липня 2018 року зі сплатою 12,5 % річних. 1 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їм на підставі свідоцтва про право власності від 24 листопада 2004 року.

25 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» відступило, а товариство прийняло права вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 1 серпня 2008 року та іпотечним договором від 1 серпня 2008 року, укладеними з відповідачами.

Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 527 доларів 10 центів США, що еквівалентно 386 687 грн 75 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту у розмірі 14 782 долари 15 центів США., що еквівалентно 326 127 грн 90 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі 2 744 долари 95 центів США, що еквівалентно 60 559 грн 85 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором від 1 серпня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що положеннями іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» передбачено право банку звертатись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. Проте банком не вказано вартість предмета іпотеки та не долучено висновок суб'єкта оціночної діяльності, що суперечить положенням Закону України «Про іпотеку», що унеможливлює вирішення позову.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» з інших правових підстав, виходив із того, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки безпідставні, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 1 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 32 тис. доларів США на строк до 31 липня 2018 року зі сплатою 12,5 % річних.

1 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їм на підставі свідоцтва про право власності від 24 листопада 2004 року.

25 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло права вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 1 серпня 2008 року та іпотечним договором від 1 серпня 2008 року, укладеними з відповідачами.

Отже, відповідно до положень ст. ст. 512, 513 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кредитним договором від 1 серпня 2008 року та іпотечним договором від 1 серпня 2008 року.

ОСОБА_5 як позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 527 доларів 10 центів США, що еквівалентно 386 687 грн 75 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту у розмірі 14 782 долари 15 центів США., що еквівалентно 326 127 грн 90 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі 2 744 долари 95 центів США, що еквівалентно 60 559 грн 85 коп.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову посилався на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за банком права власності є позасудовим способом захисту.

Проте апеляційний суд не звернув увагу на таке.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що у іпотекодержателя наявне право в позасудовому порядку задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки лише у безспірному порядку, тобто у разі коли іпотекодавець не заперечує проти цього.

У п.п. 12.1., 12.3.1. іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Стаття392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 вересня 2016 року № 6-1685цс16, яка в силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув увагу на те, що відповідачі порушили умови договорів, порушили права позивача на належне виконання кредитного договору та повернення коштів.

Отже, апеляційний суд фактичні обставини справи не встановив, не перевірив, чи наявні підстави для задоволення вимог іпотекодержателя, не дослідив умов іпотечного договору, чи звертався кредитор до реєстратора та чи є для цього перешкоди.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта