Апеляційний суд міста Києва
Справа № 755/847/17-ц Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8768/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ЮсипенкаОлега Михайловича - представника Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» пред`явило до суду позов до відповідача ОСОБА_4, про зобов'язання останньої усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном: павільйоном АМФ загальною площею 60 кв.м, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (обліковується на балансі підприємства під інвентарним номером 10310106) та нежитловою спорудою - павільйон загальною площею 223,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (обліковується на балансі підприємства під інвентарним номером 10310107) шляхом зобов'язання звільнити вказані споруди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» засновано на комунальній власності територіальної громади м.Києва та входить до сфери управління Головного управління контролю за благоустроєм м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).Відповідно до Наказу Головного управління житлового господарства та майна міста Києва №30 від 04.04.1997 «Про передачу основних фондів комунальної власності м. Києва» зі змінами, внесеними Наказом Департаменту комунальної власності м. Києва №505 від 18.10.2016., за КП «Плесо» закріплено на праві повного господарського відання спірні об'єкти нерухомого майна, що є власністю територіальної громади міста Києва.

Під час огляду вказаних приміщень з метою перевірки санітарно-технічного стану основних засобів, що обліковуються на балансі КП «Плесо», було виявлено незаконне та безпідставне користування майном, зокрема павільйоном інв.№10310106 та павільйоном №10310107 невідомими особами, які проводили ремонтні роботи на замовлення відповідача та надали технічну документацію. Оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні комунальною власності, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном.

Не погодившись із рішенням суду позивач Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» в особі свого представника Юсипенка О.М. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення ухвалено на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків викладених у рішенні обставинам справи. При цьому представник позивача зазначав, що спірні нежитлові приміщення перебувають у позивача на праві господарського відання, а відповідач перешкоджає позивачу користуватися цим майном. А тому, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А таких доказів на підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача не було надано. Тому, внаслідок недоведеності заявлених позовних вимог суд відмовив у задоволенні позову.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального закону.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Позивач Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» засновано на комунальній власності територіальної громади м.Києва та входить до сфери управління Головного управління контролю за благоустроєм м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Підприємство створено відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03.07.1995 №204 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08.04.2008 №502.

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03.07.1995 №204 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08.04.2008 №502 (а.с. 186-205 т.1).

Згідно рішення Київської міської ради №38/1093 від 22.01.2009 «Про використання земель водного фонду та прибережних захисних смуг у місті Києві», відповідно до статей 8, 85, 86 Водного кодексу України, статті 59 Земельного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про благоустрій населених пунктів», на КП «Плесо» покладено функції водогосподарської спеціалізованої організації по утриманню водних об'єктів з прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів та гідротехнічними спорудами. Відповідно до цього рішення КП «Плесо» підпорядковується виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), (а.с.13-14).

Відповідно до Наказу Головного управління житлового господарства та майна міста Києва №30 від 04.04.1997 року «Про передачу основних фондів комунальної власності м. Києва» зі змінами, внесеними Наказом Департаменту комунальної власності м. Києва №505 від 18.10.2016 за КП «Плесо» закріплено на праві повного господарського відання основні фонди, згідно з Додатком (а.с. 15-30).

КП «Плесо», обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, посилається на те, що відповідач незаконно та безпідставно використовує майно, що є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, чим чинить КП «Плесо» перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном - павільйоном АМФ загальною площею 60 метрів квадратних, що розташований на території за адресою АДРЕСА_1 (обліковується на балансі підприємства під інвентарним номером 10310106) та нежитловою спорудою - павільйоном загальною площею 223,6 метрів квадратних, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (обліковується на балансі підприємства під інвентарним номером 10310107), посилаючись, як спосіб захисту порушеного права, на положення Глави 29 Цивільного кодексу України - «Захист права власності», а саме статті 386, 391 Цивільного кодексу України.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

В підтвердження позовних вимог позивач надав суду Перелік основних засобів комунальної власності територіальної громади міста Києва, які закріплюються за комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», що є Додатком до Наказу Головного управління житлового господарства від 04.04.1997 №30 (в редакції наказу Департаменту комунальної власності м Києва від 18.10.2016 №505), за КП «Плесо» закріплена, серед іншого, під порядковим номером 21 нежитлова будівля «Павільон», площею 60кв.м, розташований в Дніпровському районі, Труханів острів, пляж «Центральний», (а.с.23).

Однак, зазначений Додаток (а.с.22-30) не містить відомостей про те, що за КП «Плесо» закріплена на праві господарського відання нежитлова споруда - павільйон загальною площею 223,6 метрів квадратних, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (обліковується на балансі підприємства під інвентарним номером 10310107), що є предметом даного позову.

Крім того, згідно відповіді Департаменту комунальної власності м. Києва від 18.01.2017 №062/06/90-479, на запит КП «Плесо», до комунальної власності територіальної громади міста Києва належить та закріплений за КП «Плесо» на праві господарського відання, серед іншого, павільйон пляжу «Центральний на Трухановому острові, площею 60,0кв.м. (а.с.77).

Тоді як, за даними, які надано Департаментом комунальної власності м. Києва, будь-яка нежитлова споруда (павільйон тощо) площею 223,6кв.м. чи приблизно такої площі, не зазначена.

Посилаючись як на підставу своїх заперечень, відповідачем долучено копії Договорів купівлі- продажу від 18 липня 2016 року, укладені між ТОВ «Місія» та ОСОБА_4 (які на час розгляду справи є чинні, нотаріально посвідчені та занесені у реєстр нерухомості), де предметом договору виступають наступні об'єкти нерухомого майна, а саме: 1/2 частина нежитлового (громадського) будинку АДРЕСА_2, нежитловий будинок складається з літери «А» - загальною площею 60 кв.м (а.с.52): 1/2 частина нежитлового (громадського) будинку АДРЕСА_2, нежитловий будинок складається з літери «А» - загальною площею 60 кв.м (а.с.55); 1/2 частина нежитлового (громадського) будинку АДРЕСА_3, нежитловий будинок складається з літери «А» - загальної площею 111,5 кв.м (а.с.58); 1/2 частина нежитлового (громадського) будинку АДРЕСА_3, нежитловий будинок складається з літери «А» - загальною площею 111,5 кв.м (а.с.61).

З аналізу технічних характеристик об'єктів нерухомого майна, що належить відповідачу на праві приватної власності, з урахуванням загальної площі та місцезнаходження вбачається, що ці об'єкти є відмінними від об'єктів, що є предметом позову, та за даними КП «Плесо» розташовані за адресами АДРЕСА_1 чи АДРЕСА_1.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки позивачем не доведено сам факт користування відповідачем спірними об'єктами.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо ухваленого рішення на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків викладених у рішенні обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав до скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач посилається на те, що відповідач безпідставно володіє та користується майном позивача.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

З матеріалі справи вбачається, що кожна сторона (позивач, відповідач), як на підставу своїх вимог і заперечень надала суду свої докази. При цьому пред'являючи позов до суду позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається та спростувати доводи відповідача. Між з тим, доводи відповідача позивачем не були спростовані і своїх позовних вимог позивач суду не довів.

Таким чином, всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навів таких обставин та не надав суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України щодо порушених прав позивача і не зазначив про їх наявність.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторони позивача, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Юсипенка Олега Михайловича - представника Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо»відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: