Провадження №22-ц/784/1127/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

15 травня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_2

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 вересня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1.

За життя, ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2047, за яким заповідала все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, ОСОБА_2

Але, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивач вчасно не звернулась, оскільки починаючи з липня 2013 року по серпень 2015 року постійно проживала в іншому місті, так як доглядала хворого батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Після чого, вона разом з сестрою займалися оформленням спадщини. Про смерть спадкодавця ОСОБА_4 вона не знала, що позбавило її можливості вчасно реалізувати своє право на прийняття спадщини.

Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав в нотаріальній конторі, а також на те, що строк на прийняття спадщини пропущено з поважних причин, ОСОБА_2 просила продовжити їй строк для прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4

Відповідач та його представник, під час розгляду справи в суді першої інстанції, проти задоволення позову заперечували. Зазначали, що позивачем не надано доказів поважності пропуску строку для прийняття спадщини.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне дослідження обставин справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що необізнаність позивача щодо факту смерті особи, яка склала заповіт на її користь протягом двох років, а також неповідомлення відповідачем позивача або нотаріуса про наявність інших спадкоємців не є підтвердженням поважності пропуску установленого законом строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України).

Процедура подання заяви про прийняття спадщини визначена Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (далі - Порядку).

Відповідно до вказаного Порядку (п.п.3.3, 3.4, 3.5, 3.6, 3.11, 3.15, 3.23 п.3 Глави 10), заяви про прийняття спадщини подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Заява про прийняття спадщини підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи, на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За правилами ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (а.с.30).

27 липня 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2047, відповідно до якого заповіла все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом буде мати право, - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.39).

На час відкриття спадщини, ОСОБА_2 не проживала зі спадкодавцем та не прийняла спадщину після її смерті у шестимісячний строк, встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України.

Натомість ОСОБА_3, 06 листопада 2015 року звернувся до приватного нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Недвиги А.Ф. із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.27).

На підставі цього звернення приватним нотаріусом заведена спадкова справа №9/2015 після смерті ОСОБА_4 (а.с.26-42).

Звертаючись до суду із позовом позивач, як на поважність причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини посилалася на те, що про смерть спадкодавця вона не знала, оскільки вони не є родичами та на той час проживали у різних населених пунктах. Також, їй не було відомо про наявність заповіту.

Районний суд відмовляючи у задоволені позову обґрунтовано вважав що позивачем жодними доказами не доведено поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Виходячи із правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах по цивільним справам від 26 вересня 2012 року (справа №6-85цс12), 04 листопада 2015 року (справа №6-1486цс15) та 14 вересня 2016 року (справа № 6-1215цс16), колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів поважності причини пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, а тому підстав для визначення їй додаткового строку немає і у позові слід відмовити, що вірно констатував суд першої інстанції.

Більш того, оскільки матеріали спадкової справи взагалі не містять доказів звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, то районний суд не тільки міг, а й повинен був відмовити у задоволені позову, що він вірно і зробив.

Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму Узагальненні «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01 березня 2013 року зазначив, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як необізнаність особи про наявність спадкового майна, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Не можна вважати, як поважну причину, і посилання позивача на сімейні обставини, які пов'язані зі зміною місця проживання, та, як наслідок, незнанням про смерть спадкодавця, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Тобто, якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12).

Слід також звернути увагу, що з дня смерті спадкодавця (ІНФОРМАЦІЯ_2) та подання позивачем у листопаді 2015 року зазначеного позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини пройшло майже два роки, а тому зазначені позивачем підстави для задоволення позову не можуть бути визнані такими, що пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання заяви про прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи не заслуговують на увагу, оскільки всі посилання позивача, викладені у позовній заяві, отримали оцінку районного суду, яка повно та послідовно викладена у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Також, слід зазначити, що до відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто норми Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, яким не було передбачено зазначеного позивачем способу захисту прав спадкодавця як продовження судом строку для прийняття спадщини. Даним кодексом передбачено такий спосіб захисту, як визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко