ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
за участю представника відповідача - Вакуленко О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Підгайний Тімур Васильович, про розірвання договору кредиту, іпотечного договору, договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2016 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про розірвання договору кредиту, іпотечного договору та договору поруки.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що висновками спеціаліста щодо аудиторської перевірки до кредиту № 910-06-054-470, якими відповідно виявлено, що реальна процентна ставка за кредитом дорівнює 18,63 %, що не відповідає реальній процентній ставці зазначеній в договорі кредиту і визначеній банком в сумі 17,76 %.

Правилами надання банками України інформації споживачу про кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168) визначено відомості, які повинен містити кредитний договір.

Відповідно до п. 3.1 Постанови Національного банку України № 168 зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього вказати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Однак, як зазначає позивач, у спірному договорі кредиту були відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, відсутні умови, які пунктами 3.1, 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. У наданому розрахунку не було вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово незрозуміло для споживача.

Відповідності до п. 3.8. у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

В даному випадку ОСОБА_7 - споживач, належним чином про дані обставини попереджений банком не був. Дана обставина в кредитному договорі не прописана і є відсутньою.

Позивач вважає, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало спеціальних знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах.

Таким чином, на думку позивача, банком порушено принцип справедливості, чесності, право споживача на отримання якісних послуг, а також користуючись своїм монопольним правом банк створив протиправні умови із стягнення додаткових коштів, що і послугувало причиною звернення до суду із зазначеним вище позовом.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено підстав для розірвання кредитного договору, а також про розірвання договорів іпотеки та поруки.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 22 серпня 2008 року між ОСОБА_7 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір кредиту № 910/06-034-470.

Відповідно до умов договору банк взяв на себе зобов'язання надати ОСОБА_7 кредит в сумі 20 000 доларів США, з оплатою за процентною ставкою 14 % річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених у додатку № 1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною, на умовах визначених цим договором, з кінцевим строком повернення до 19 серпня 2033 року.

Цільовим призначенням кредиту є купівля нерухомості - квартири по АДРЕСА_1, що складається з однієї кімнати, загальною площею 47,10 кв. м.

Виконання зобов'язань позичальника за даним договором кредиту забезпечено іпотечним договором від 22 серпня 2008 року № ІД 910/06-034-470, укладеним між банком та ОСОБА_7 та договором поруки від 22 серпня 2008 року № ДП 910/06-034-470, укладеним між банком та ОСОБА_8

Відповідно до висновку судової економічної експертизи від 09 грудня 2015 року № 4-3, в додатку № 2 до спірного кредитного договору від 22 серпня 2008 року № 910/06-034-470 банк неправильно визначив реальну відсоткову ставку, так як не в повній мірі врахував вартість супутніх послуг, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Також, встановлено, що реальна ставка, що визначена банком у додатку до договору кредиту від 22 серпня 2008 року № 910/06-034-470 становить 18,86 %, що на 1,15 % перевищує відсоткову ставку за передбаченими умовами на момент укладення договору в розмірі 17,71 %.

Так, як установлено судами, у розділі 1 спірного договору кредиту визначено предмет договору - кредитні кошти у сумі 20 000 доларів США (п. 1.1 договору).

Кредитними умовами передбачено строк кредитування до 19 серпня 2033 року (п. 1.1.1.), процентну ставку за користування кредитом в розмірі 14 % річних та комісій, в розмірі та порядку, визначених в додатку № 1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною (п. 1.1), строки сплати платежів (п. 1.1.1), мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений - купівля нерухомості (п. 1.2); форми його забезпечення - іпотечним договором та договором поруки (п.1.3, п. 1.3.1, п. 1.3.2).

Розділом 2 договору визначено порядок надання кредиту та сплати процентів. Зокрема у пункті 2.6 договору сторони погодили черговість погашення грошових зобов'язань позичальника: 1) прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 2) прострочена заборгованість за комісіями; 3) прострочена заборгованість за кредитом; 4) строкова заборгованість за нарахованими процентами; 5) строкова заборгованість за комісіями; 6) строкова заборгованість за кредитом; 7) пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків; 8) штрафні санкції.

Також умовами договору визначено права та обов'язки сторін (розділ 3), відповідальність сторін за порушення зобов'язань за договором (розділ 4), та інші умови.

В додатку № 1 до договору визначені тарифи (комісії): за оформлення додаткової угоди до кредитного договору та/або договору поруки за ініціативою клієнта; оформлення додаткової угоди до договору забезпечення за ініціативою клієнта; за відкриття позичкового рахунку; за дострокове погашення; комісія за оформлення кредитного договору відповідно до договору про співпрацю з Державним житловим фондом сприяння молодіжному житловому будівництву; комісію за ведення кредитної справи відповідно до договору про співпрацю з Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву.

У додатку № 2 до договору відображений детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

В силу положень статей 3 та 627 ЦК України одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Розірвання договору з цієї підстави на вимогу заінтересованої сторони в судовому порядку можливе за наявності умов, вказаних у ч. 2 ст. 652 ЦК України, а саме: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

В свою чергу кредитний договір є різновидом договору позики. Законодавством України та зокрема ст. 1054 ЦК України визначено поняття кредитного договору з якого слідує, що договір кредиту укладається між кредитодавцем, який зобов'язаний надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, і позичальником який в свою чергу зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Про укладення договору свідчить його підписання сторонами.

Будь-який правочин в тому числі і договір кредиту містить в собі сукупність умов (пунктів) визначених на розсуд сторін та погоджений з ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.

На ряду з викладеним, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регламентує права споживача в разі придбання ним продукції у кредит, в редакції від 01 грудня 2005 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, позивачем підписано договір кредиту, додаток № 1, додаток № 2 до нього, що свідчить, про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, а також графік погашення кредиту з зазначенням дати і суми платежів.

З наведеного вбачається, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 20 000 доларів США під купівлю нерухомого майна на вторинному ринку, з передачею його в іпотеку банку і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначив.

Проаналізувавши умови спірного договору кредиту, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вони доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту, строки його повернення, проценти за користування кредитом, розмір комісії за відкриття позичкового рахунку і за оформлення кредитного договору про співпрацю з Державним житловим фондом сприяння молодіжному житловому будівництву, розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту, можливість дострокового погашення кредиту, відповідальність сторін за порушення умов договору та його забезпечення, і цілком узгоджуються з Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Висновок проведеної у справі судово-економічної експертизи, який не є обов'язковим і оцінюється судом на ряду з іншими доказами у справі, не свідчить про те, що підприємницька практика відповідача, як кредитора, була нечесною та ввела позивача в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення спірного правочину.

При цьому зазначений в експертному висновку факт завищення реальної процентної ставки за користування кредитом на 1,15 %, в результаті не в повній мірі врахованих вартостей супутніх послуг, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, не є підставою для розірвання договору кредиту.

ОСОБА_7, звертаючись до суду першої інстанції із позовом про захист порушеного права, шляхом розірвання споживчого кредитного договору та похідних від нього договорів іпотеки та поруки, зокрема посилався як на підставу для задоволення вимог, на положення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що йому як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі не було надано повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору.

Разом з тим, при зверненні позивача до банку, останнім надавалась інформація щодо кредитування на придбання нерухомості на вторинному ринку, щодо строків такого кредитування, відсоткової ставки за користування кредитом, % річних по кредитах у гривні, доларах США та євро, комісії банку, умов кредитування фізичних осіб, переваг та недоліків пропонованих графіків погашення, документів необхідних для оформлення кредиту на купівлю нерухомості.

Так, відповідно до запиту на отримання кредиту, ОСОБА_7 власним підписом ствердив те, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне про особу та місцезнаходження банку та про всі умови отримання, користування, та повернення кредиту, щодо якого цей запит на отримання кредиту підписаний позичальником та поданий на розгляд банку. Разом з цим, власний підпис позичальника на цій заяві свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому Банком інформації, зокрема про умови отримання, користування та повернення кредиту.

Банком позивачу, також, надавався і попередній розрахунок сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, який підписаний власноруч ОСОБА_7, що, знову ж таки, свідчить про його обізнаність з умовами кредитування у валюті - в доларах США.

Також судами враховано і те, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні у відношенні до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Аналізуючи вимоги позивача щодо порушення відповідачем принципу справедливості, чесності, права споживача на отримання якісних послуг, що користуючись монопольним правом банк створив протиправні умови по стягненню додаткових коштів, з посиланням на Закон України «Про захист прав споживача», суди дійшли обґрунтованого висновку, що таких обставин позивачем не доведено.

При цьому судами враховано, вимоги Закону України «Про захист прав споживача», зокрема, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно наступних ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Крім того, в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Позивач таким правом не скористався, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання спірного договору.

Таким чином, викладене свідчить про те, що спірний договір споживчого кредиту, з строком дії з 22 серпня 2008 року по 19 серпня 2033 року, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг; у договорі та додатках до договору споживчого кредиту визначено сума кредиту, валюта кредиту та графік платежів, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

За викладеного, відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правомірно виходили із того, що позивачем не доведено наявність передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору, у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, а також відсутності підстав для задоволення вимог про розірвання договору іпотеки та договору поруки.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак