АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4907/17 Справа № 183/623/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою, в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 березня 2006 року помер його батько ОСОБА_3, який був засновником ФГ «Самара» розташованого в с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області. За життя, 29 липня 1996 року ОСОБА_3, згідно рішення 7 сесії XXII скликання Новомосковської районної ради від 31 травня 1996 року, отримав Державний акт на право постійного користування землею серія ДП №000І48 на земельне ділянку площею 18,6900 га., кадастровий номер :01:009:0002, та земельну ділянку площею 34,3000 га., кадастровий номер :01:009:0001, які надані для ведення селянського (фермерського) господарства та розташовані на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Позивач, у визначений законодавством строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але постановою нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ФГ «Самара» та на право користування земельною ділянкою після - ОСОБА_3, померлого 16 березня 2006 року, оскільки ним не були надані правовстановлюючі документи на майно господарства.

У звязку з чим, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою площею 18,6900 га., кадастровий номер :01:009:0002 та земельною ділянкою площею 34,3000 га., кадастровий номер :01:009:0001, які розташовані на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області та надані для ведення селянського (фермерського) господарства в порядку спадкування за законом після свого батька ОСОБА_3, померлого 16 березня 2009 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено:

- визнано за ОСОБА_2 право постійного користування земельною ділянкою площею 18,6900 га., кадастровий номер :01:009:0002, яка розташована на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, померлого 16 березня 2009 року;

- визнано за ОСОБА_2 право постійного користування земельною ділянкою площею 34,3000 га., кадастровий номер :01:009:0001, яка розташована на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, померлого 16 березня 2009 року;

- судові витрати по справі покладено на позивача.

Не погодившись із таким рішенням, перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, оскільки задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи за ним право користування спірними земельними ділянками в порядку спадкування за законом після померлого батька, яке виникло в спадкодавця на підставі державного акту, суд першої інстанції виходив із того, що таке право підлягає спадкуванню.

Однак, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст. ст. 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Положеннями ст. ст. 102-1, 407 ЦK України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, із матеріалів справи вбачається, що померлий 16 березня 2009 року батько ОСОБА_2 - ОСОБА_3 29 липня 1996 року згідно рішення 7 сесії XXII скликання Новомосковської районної ради від 31 травня 1996 року, отримав Державний акт на право постійного користування землею серія ДП №000І48 на земельне ділянку площею 18,6900 га., кадастровий номер :01:009:0002, та земельну ділянку площею 34,3000 га., кадастровий номер :01:009:0001, які надані для ведення селянського (фермерського) господарства та розташовані на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

Тобто, спадкодавець ОСОБА_3 набув права користування вказаними земельними ділянками на підставі державного акту, а не на підставі договорів, якими передбачені види користування земельними ділянками та які у відповідності до ст. ст. 402, 407, 413 ЦК України можуть бути успадковані.

Тож, оскільки батько позивача набув права користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, яке не є емфітевзисом, суперфіцієм чи сервітутом, то вказане право не може входити до складу спадщини та спадкуватися.

Таким чином, ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом не може набувати право постійного користування землею набуте за життя його батьком ОСОБА_3 на підставі державного акту, так як відповідно до вище проаналізованих норм діючого законодавства таке право не може спадкуватися.

Водночас, слід звернути увагу, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі (договору оренди земельної ділянки), припиняється зі смертю особи, якій таке право належало і, як наслідок, не може входити до складу спадщини, із заявою про прийняття якої звернувся позивач до Новомосковської державної нотаріальної контори.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі №181/698/14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального права тощо.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року постановлено із порушенням норм матеріального права, зокрема щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, у звязку з чим підлягає скасування у відповідності до ст. 309 ЦПК України.

Також, оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, то в порядку ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за оскарження рішення в розмірі 704,00 грн.

А тому, керуючись положеннями ст. ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою, в порядку спадкування за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,00 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_4