Провадження № 22-ц/773/453/17 Категорія: 34 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.02.2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 47156,12 грн., в тому числі 44200,86 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 510 грн. франшизи, 2000 грн. моральної шкоди та 445,26 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 16.02.2017 року внесено виправлення у резолютивну частину зазначеного рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави 488,44 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду змінити, яким стягнути з нього на користь позивача 30000 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 510 грн. франшизи, 1000 грн. моральної шкоди, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень, а оскільки страховою компанією позивачу було виплачено страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності 50000 грн. за вирахуванням франшизи 510 грн., тому для повного відшкодування завданої позивачу майнової шкоди в сумі 93690,86 грн. відповідач повинен сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що становить 44200,86 грн., а також компенсувати суму франшизи в розмірі 510 грн. та відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Так судом першої інстанції встановлено, що 18.02.2016 року о 09 год. 30 хв. ОСОБА_1 на перехресті вулиць Львівська-Миру у м. Луцьку Волинської області, керуючи автомобілем марки «Рено Мастер», д.н.з. НОМЕР_1, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Хонда СР-В», д.н.з. НОМЕР_2, що рухався в попутному напрямку попереду, внаслідок чого, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги, передбачені п. 12.1, п. 13.1 ПДР України.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вина ОСОБА_1 у скоєнні ДТП доведена постановою Луцького міськрайонного суду від 09.03.2016 року, яка набрала законної сили та якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.4), а тому встановлені судом обставини при розгляді справи про адміністративне правопорушення, як правильно зазначено місцевим судом, у відповідності до положень ч. 4 ст. 61 ЦПК України не підлягали доказуванню в даній цивільній справі.

Внаслідок ДТП, винуватцем якої є відповідач ОСОБА_1, автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законних підставах використовує транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

Місцевим суд правильно встановлено, що під час дорожньо-транспортної пригоди відповідач ОСОБА_1 на відповідній правовій підставі керував автомобілем марки «Рено Мастер», д.н.з. НОМЕР_3, а тому саме він зобовязаний відшкодувати завдану позивачу шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 застрахував свої цивільно-правову відповідальність згідно полісу № АІ/9098011 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПрАТ СК «Перша» (а.с.30).

На підставі повідомлення відповідача ОСОБА_1 про страховий випадок, ПрАТ СК «Перша» були внесені відомості та призначений огляд автомобіля позивача для визначення розміру збитків (а.с.57).

Відповідно до звіту про оцінку майна і визначення вартості матеріального збитку від 23.02.2016 року (оцінювач ФОП ОСОБА_4В.), наявного в матеріалах страхової справи, вартість матеріального збитку без урахування втрати товарної вартості з ПДВ становить 109206,19 грн., без урахування втрати товарної вартості без ПДВ 93690,86 грн. (а.с.71-85).

Вказана страхова компанія відшкодувала позивачу страхове відшкодування в сумі 49490 грн. в межах ліміту відповідальності 50 000 грн. за вирахуванням франшизи 510 грн. (а.с.31).

Місцевий суд правильно виходив з того, що при вирішенні справи за основу слід брати до уваги саме звіт про оцінку майна і визначення вартості матеріального збитку від 23.02.2016 року, а не долучений позивачем висновок експертного товарознавчого дослідження від 04.05.2016 року, оскільки перший із них був виконаний на замовлення страхової компанії і позивач була присутньою при огляді транспортного засобу та визначенні матеріального збитку, зазначений звіт не оспорювала.

У звязку з цим суд підставно відмовив позивачу ОСОБА_3 у стягненні з відповідача на її користь вартості проведеного автотоварознавчого дослідження від 04.05.2016 року в сумі 1570 грн.

Згідно із п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Суд першої інстанції з додержанням наведеної норми Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прийшов до вірного висновку про те, що у даному випадку підстави для стягнення заподіяної шкоди з врахуванням ПДВ відсутні, оскільки страхове відшкодування здійснювалося безпосередньо на рахунок потерпілої особи, а тому розмір його виплати зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Крім того, п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З врахуванням встановленого полісом № АІ/9098011 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ліміту відповідальності 50000 грн., з якого страховою компанією, як зазначалося, позивачу відшкодовано 49490 грн., тому залишок суми завданої шкоди, яка в даному випадку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 44200,86 грн. (93690,86 грн. 49490 грн.) різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, плюс 510 грн. франшизи, передбаченої договором страхування, що в загальній сумі становить 44710,86 грн.

Згідно із ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки внаслідок пошкодження автомобіля позивач зазнала психологічні та емоційні страждання, тому вона має право на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг душевних страждань позивача, яких вона зазнала у звязку із пошкодженням її майна, розяснення вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд із дотриманням принципів розумності, виваженості та справедливості, правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди в 2000 грн.

На підставі викладених обставин, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета заявленого позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову в даній справі відповідає вимогам закону.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Покликання відповідача у своїх доводах апеляційної скарги на ту обставину, що він звертався до суду із усним клопотанням про зменшення розміру відшкодування шкоди з посиланням на положення ч. 4 ст. 1193 ЦК України, є безпідставними, оскільки останнім не надано доказів його тяжкого матеріального становища, що не давало суду передбачених законом підстав для зменшення розміру відшкодування вказаної шкоди. В той же час, визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього на користь позивача майнової шкоди в розмірі 30000 грн. та 510 грн. франшизи, лише спростовує наведені ним доводи його важкого матеріального становища та неспроможності відшкодувати позивачу завдану шкоду в повному обсязі. Крім цього, матеріалами справи підтверджується, що на час ДТП відповідач мав на праві власності автомобіль, який він після предявлення розглядуваного позову відчужив на користь свого сина, що спростовує його доводи про скрутне матеріальне становище.

Відповідач у своїх доводах також вказував на те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в 2000 грн. не відповідає тим моральним стражданням позивача, яких вона зазнала у звязку із пошкодженням її майна, а тому розмір такої шкоди має бути зменшений до 1000 грн. Однак, відповідачем всупереч положенню ч. 1 ст. 60 ЦПК України не доведено, що завдана позивачу моральна шкода має бути стягнута саме у зазначеному розмірі, оскільки місцевий суд визначаючи розмір моральної шкоди, виходив з характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнала позивач внаслідок пошкодженням її майна, часу та зусиль, які необхідні для відновлення пошкодженого майна, при цьому керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: