АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/9669/15-ц Головуючий суддя І інстанції Штих Т.В.
Провадження № 22-ц/790/5970/17 Суддя доповідач Овсяннікова А.І.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

при секретарі - Дашковської Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що 13 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №700002164 для придбання транспортного засобу. Згідно п.2.10 зазначеного кредитного договору позичальник передав Банку у заставу набутий за кредитні кошти транспортний засіб - автомобіль Mitsubishi Outlander, д.н. НОМЕР_2. Вказаний автомобіль є спільною власністю подружжя, однак вона своєї згоди, як співвласниця, на його передачу у заставу Банку не надавала.

Просила визнати п.2.10 кредитного договору №700002164 від 13 листопада 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк» недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, зазначивши, що дійсно при передачі автомобіля у заставу згоди його дружини ОСОБА_1 не було.

Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» позов не визнала, зазначивши, що ОСОБА_1 підписуючи договір поруки №700002164-П від 13 листопада 2007 року надала свою згоду на передачу автомобіля у заставу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано п.2.10 кредитного договору №700002164 від 13 листопада 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк» недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» в рівних частках по 121,80грн. на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 243,60грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи України від 19 липня 2017 року рішення апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Зазначає, що ОСОБА_1 було відомо про п.2.10 кредитного договору, у відповідності до якого ОСОБА_2 передавався у заставу банку транспортний засіб; позивач не заперечувала проти даного виду забезпечення - застави; вона надала свою згоду підписуючи договір поруки на таку передачу, а також прийняла на себе зобов'язання солідарно відповідати за належне виконання обов'язків боржником ОСОБА_2, в т.ч. всім належним їй майном.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із змісту законодавства.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Оскаржуване рішення вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи з 19 жовтня 1984 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 37531,69дол. США для придбання транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу, укладеного між позичальником та ТОВ «Техно-Арт» 03 листопада 2007 року - Mitsubishi Outlander, державний номер НОМЕР_2.

Пунктом 2.10. кредитного договору сторонами погоджено, що кредитне зобов'язання забезпечується заставою, предметом якої є транспортний засіб, автомобіль Mitsubishi Outlander, державний номер НОМЕР_2.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким остання поручилася за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором.

Згідно положень ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною, (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-6 ст.203 ЦК України, а саме в момент вчинення правочину.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що п.2.10 кредитного договору є недійсним, оскільки автомобіль є спільною власністю подружжя, однак вона своєї згоди як співвласник, на його передачу у заставу Банку не надавала.

Частиною ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя.

Відповідно до положень ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2, 4 ст.65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч.2 ст.369 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. При оспорені договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК України, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого подружжя.

Статтею 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про заставу» встановлено, що майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діяло сумісно, будучи обізнаними про дії кожного з подружжя.

Як вбачається з кредитного договору ОСОБА_1 ознайомилась з його змістом, погодилася з викладеними в ньому умовами, в т.ч. щодо передачі придбаного за кредитні кошти автомобіля у заставу банку і поручилася за виконання боржником обов'язків, що виникли з основного договору або можуть виникнути в майбутньому.

Як свідчать матеріали справи, при укладанні кредитного договору сторонами було дотримано вимоги, які необхідно для його дійсності, що встановлені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, про що свідчать підписи сторін договору, правочин вчинено у встановленій законом - письмовій формі, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; письмова згода іншого співвласника - дружини - отримана.

Посилання Банку на застосування строків позовної давності колегією суддів не приймаються.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 « Про судове рішення в цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, підстави для застосування строків позовної давності відсутні. В задоволенні позову відмовлено по суті, а не у зв'язку зі спливом позовної давності.

Що стосується посилань ОСОБА_2 на рішення суду, яким кредитний договір визнано нікчемним, то колегія виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Позовні вимоги ОСОБА_1 пред'явлено щодо визнання недійсним п.2.10 кредитного договору у зв'язку з невідповідністю його вимогам ст.65 СК України.

Саме в цих межах і переглядається рішення суду першої інстанції.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат провести відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір у сумі 267 грн. 96 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: