Справа №487/4447/16-ц 15.05.2017 15.05.2017 15.05.2017
Провадження №22-ц/784/1039/17
Справа №487/4447/16-ц
Провадження № 22 Ц- 784/1039/17 Головуюча першої інстанції: Разумовська О.Г.
Категорія - 41 Доповідач апеляційної інстанції: Галущенко О.І.
УХВАЛА

Іменем України

15 травня 2017 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

Лисенка П.П.

із секретарем: Богуславською О.М.

за участю:

відповідачів - ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_7 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 р., у справі за

позовом

ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про захист честі та гідності, стягнення моральної та майнової шкоди,

встановила:

06.09. 2016 р. ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про захист честі та гідності, стягнення моральної та майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на протязі 2016 року відповідачі як по телефону так і в особистих зустрічах звинувачували його у неспроможності, як голови садового товариства, налагодити якісний полив садових ділянок, у безоплатному користуванні водою з сусідньої ділянки НОМЕР_1 для поливу власної садової ділянки, незаконному влаштуванні у садовому будинку трьохфазного лічильника електроенергії, в тому, що він таким чином збагачується за рахунок товариства; пише скарги на членів товариства, замість того. щоб вирішувати проблеми товариства на загальних зборах, відмовляється на їх вимогу провести загальні збори, висловлювались на його адресу нецензурною лайкою та образливими словами, чим принижували його честь та гідність і ділову репутацію, як людину та керівника товариства, що також завдало йому і моральних страждань.

В оголошенні про стихійне скликання загальних зборів, яке розмістила ОСОБА_6, наведена неправдива та образлива інформація, якою принижується його честь, гідність і ділова репутація, що завдало йому моральних страждань.

Висловлення нецензурного характеру допустили як по телефону так і в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у квітні 2016 року, а ОСОБА_3 14.08.2016 р. в присутності свідків на насосній станції та разом з ОСОБА_6 18.08.2016 р. в присутності ОСОБА_8 біля його дачної ділянки.

Внаслідок неправдивих звинувачень та образ він вимушений був лікуватися від гіпертонічної хвороби та втратив зір на одне око.

Витратами на лікування йому завдано майнової шкоди у розмірі 5821 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_7 просив про захист його честі і гідності, ділової репутації шляхом відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 15.000 грн. та майнової у розмірі 5821 грн.

Він також просив вирішити питання про відшкодування йому судового збору.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 посилаючись на невірну оцінку зібраних доказів та необгрунтованність висновків суду стосовно недоведеності його вимог щодо поширення про нього негативної інформації, та завдання йому моральної та майнової шкоди, просив рішення місцевого суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі..

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі.

Статтею 10 вищевказаної Конвенції, передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3, 28 Конституції України).

Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Положеннями ч.1 ст.297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Як роз'яснено у п.п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За правилами ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

За положеннями ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти, в тому числі, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб.

Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Разом з тим, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Саме такий висновок щодо способу захисту права на захист честі та гідності витікає з роз'яснень, викладених у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1.

Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Тому саме позивач має довести причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та неправомірними діями винної особи.

При цьому, відповідно до приписів ст.. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами і доповненнями).

Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загально-соціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що впродовж літнього періоду 2016 року відповідачі зверталися до ОСОБА_7 з питання незадовільної подачі води для поливу їх дачних ділянок, висловлювали своє незадоволення його роботою та поведінкою, як голови садового товариства «Гвоздика», робили критичні зауваження щодо його бездіяльності, вимагали проведення позачергових зборів.

Зазначені висловлювання та критичні зауваження та вимоги щодо проведення позачергових зборів товариства являють собою оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, а тому їх не можна перевірити на предмет відповідності дійсності.

При цьому факти образливих і нецензурних висловлювань у вигляді грубих і брутальних слів з боку відповідачів на адресу позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, як того вимагають положення ст.ст. 57-60 ЦПК України та спростовуються наявними доказами у справі.

Суд повно та всебічно дослідив дійсні обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та прийшов обґрунтованого цими доказами висновку про те, що поширена відповідачами інформація не носить негативного характеру, є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню, а тому відсутній склад цивільно-правового порушення, яке може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

При цьому, суд обґрунтовано не прийняв до уваги суперечливі та непослідовні покази свідка ОСОБА_9 щодо нецензурних висловлювань на адресу ОСОБА_7, як такі що породжують ґрунтовні сумніви щодо самого факту таких нецензурних висловлювань з боку відповідачів.

Також обґрунтовано не прийняті до уваги посилання на захворювання, які сталися внаслідок неправомірних дій відповідачів, оскільки відсутні докази безпосереднього причинного зв'язку між захворюваннями позивача та діями відповідачів.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо підтверджених свідками фактів нецензурної лайки на його адресу та поширення про нього недостовірної інформації з боку відповідачів не заслуговують на увагу, оскільки суд з'ясовуючи дійсні обставини справи та перевіряючи їх доказами в совокупності з іншими достовірними доказами, прийшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту брутальних, нецензурних висловлювань з боку відповідачів та про те, що поширена інформація є проявом їх критичної оцінки діяльності позивача, як керівника товариства.

Право на це вони мають відповідно до положень п.3.5 Статуту товариства та згідно з демократичними засадами його діяльності.

Право на висловлення своїх поглядів відповідачі, як члени товариства та громадяни, мають також у відповідності до положень ст.. 34 Конституції України, яка гарантує кожному громадянину право вільно поширювати інформацію усно чи письмово, на свій вибір.

При цьому не встановлено наявності підстав для обмеження цього права, оскільки мова йде про оцінку поведінки позивача виключно у сфері виконання ним обов'язків голови товариства, а не його приватного життя.

Ухвалюючи такі висновки суд керувався також прецедентною практикою Європейського суду, яка виходить з того, що обмеження свободи слова мають виключний характер та стосуються випадків, коли це покликано необхідністю захисту репутації або прав інших осіб.

В той же час, відповідно до тлумачень зазначеної норми Конвенції Європейським судом, межі припустимої критики особи, яка добровільно презентує себе як публічну, мають бути більш широкими, аніж приватної особи. оскільки публічна особа неминуче та свідомо виставляє свої вчинки на суд суспільства.

При цьому, Євросуд зазначив, що вимоги плюралізму у демократичному суспільстві обумовлюють здійснення свободи слова не лише у формах і за змістом, які не є нейтральними, необразливими, а і в таких, які викликають почуття образи, обурення або занепокоєння.

В справі «Де Хес і Гійзельс проти Бельгії» (1997 р.) Евросуд, крім того, зауважив, що ст. 10 Конвенції захищає не тільки висловлені повідомлення та думки, а й форму їх вираження.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки висновків рішення не спростовують.

Встановлене не дає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

П.П. Лисенко