АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6028/17 Справа № 175/934/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення збитків,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 лютого 2013 року головним ДВ ВДВС Дніпропетровського РУЮ ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі постанови ВДАІ Дніпропетровського району №087873 від 17 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 штрафу у розмірі 850,00 грн. Вказаною постановою позивачу, як боржнику, було встановлено строк для самостійного виконання рішення до 25 лютого 2013 року. 12 березня 2013 року позивач сплатила штраф у розмірі 850,00 грн. та передала оригінали квитанцій державному виконавцю, у звязку з чим вважає штраф погашеним, а виконавче провадження закритим. Однак, влітку 2016 року на підставі постанови державного виконавця №36584637 від 25 квітня 20163 року про розшук майна боржника працівниками ДАЇ в ОСОБА_2 було конфісковано належний їй на праві власності автомобіль НОМЕР_1 та передано його на зберігання на спеціальний майданчик для тимчасово затриманих транспортних засобів, де він знаходився до січня 2017 року. В січні 2017 року, після звільнення постановою органів ДВС майна з-під арешту, позивач забрала свій автомобіль зі спеціального майданчику в м. Запоріжжі Дніпропетровської області та понесла витрати на його зберігання на загальну суму в розмірі 7112,88 грн. Вважає, що саме через незаконні дії Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області їй довелося понести вказані матеріальні збитки.

У звязку з чим, ОСОБА_2 просила суд стягнути з Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області на її користь понесені витрати у розмірі 7112,88 грн., що складаються з: 6288,00 грн. за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу на спеціальному майданчику; 750,00 грн. оплата за перевозку автомобіля (евакуатор); 74,88 грн. комісія банку.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Дніпровському районному ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області перебувала постанова №087873 від 17 листопада 2012 видана ВДАІ про стягнення з ОСОБА_4 штрафу у розмірі 850,00 грн.

Так, постановою головного державного виконавця від 18 лютого 2013 року про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_2 був встановлений строк для самостійного виконання зобовязання терміном до 25 лютого 2013 року та надіслано сторонам виконавчого провадження за вих. № 2553.

Боржник у строк, встановлений для самостійного виконання рішення, документального підтвердження щодо виконання постанови до відділу не надала, у зв'язку з чим відповідно до вимог ч. 1 ст. 27 закону України «Про виконавче провадження» було розпочато примусове виконання рішення.

26 лютого 2013 року постановою головного державного виконавця з позивача було стягнуто виконавчий збір та звернуто стягнення на належне їй майно - автомобіль НОМЕР_1, 2007 року випуску.

Внаслідок чого, в порядку ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем було винесено постанову про оголошення розшуку майна боржника та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» зупинено виконавче провадження.

Протягом 2014 - 2016 років ОСОБА_2 до ВДВС з письмовою заявою не зверталась, доказів про добровільне виконання обовязку не надавала.

Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах ДВС - строк зберігання виконавчих проваджень, завершених за постановою про накладення адміністративних стягнень, складає 1 рік, у звязку з чим, виконавче провадження з виконання постанови №087873 від 17 листопада 2012 року було знищено.

До відділу ДВС вперше позивач звернулася 19 січня 2017 року та повторно 25 січня 2017 року із заявою про видачу постанови про закриття виконавчого провадження №36584637 у зв'язку з виконанням зобов'язань у повному обсязі та зняття з розшуку її автомобіля НОМЕР_1, надавши документи підтверджуючі сплату штрафу та довідку Дніпропетровського відділу поліції від 23 січня 2017 року про відсутність у ОСОБА_2 заборгованості щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Державним виконавцем після перевірки наданих доказів про сплату боргу та виконавчого збору було винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту та постанову про скасування розшуку майна боржника, які були передані під особистий підпис ОСОБА_2

Як роз'яснено у п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про виконавче провадження», положеннями Цивільного кодексу України та виходив із того, що Дніпровський ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області не є органом, який повинен нести відповідальність, а сплачені позивачем кошти за послуги евакуатора та перебування транспортного засобу на законних підставах не спецмайданчику не відносяться до понесених збитків в розумінні ст. ст. 22, 1166 ЦК України, на які посилається ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, зокрема, апелянт вважає, що з вини Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області нею було понесені витрати за зберігання майна на спецмайданчику, оскільки відповідач з моменту затримання працівниками ДАІ автомобіля у відповідності до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» не провів в місячний термін опису майна боржника, у звязку з чим належний ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_1 простояв на майданчику в м. Запоріжжі з 2016 року по 2017 рік.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки сама ОСОБА_2 протягом 2014 2016 років до відділу ДВС не зверталась, про арешт майна і його місцезнаходження не повідомляла, доказів добровільного виконання зобовязання не надавала та лише в січні 2017 року звернулась із заявою про видачу постанови про закриття виконавчого провадження №36584637 у зв'язку з виконанням зобов'язань у повному обсязі та зняття з розшуку її автомобіля НОМЕР_1, надавши документи підтверджуючі сплату штрафу та довідку Дніпропетровського відділу поліції від 23 січня 2017 року про відсутність у ОСОБА_2 заборгованості щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Після чого, перевіривши надані докази про сплату штрафу, державний виконавець постановами звільнив майно ОСОБА_2 з-під арешту та скасував розшук автомобіля НОМЕР_1, внаслідок чого позивач змогла забрати автомобіль.

Окрім цього, не погоджується колегія суддів із посиланнями на повне добровільне виконання апелянтом обовязку по сплаті штрафу на суму 850,00 грн. ще в 2013 року, оскільки квитанції від 12 березня 2013 року на суму 425,00 грн. є оригіналом і дублікатом оригіналу, що свідчить про сплату боргу лише в сумі 425,00 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не ґрунтуються на жодній з підстав відшкодування шкоди, передбачених ЦК України і задоволенню не підлягають.

А тому, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_5