Номер провадження: 22-ц/785/535/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 2.04.2007 року ОСОБА_2 отримала кредит, на підставі кредитного договору, укладеного з ТОВ «Український промисловий банк» у сумі 60000 доларів США зі сплатою 14,6% відсотків за користування кредитом. В подальшому між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань, внаслідок чого, права вимоги за даним договором перейшли до позивача.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не виконує зобовязання щодо повернення коштів належним чином, у неї утворилася заборгованість станом на 28.07.2015 року в розмірі 27754,75 долари США, що еквівалентно 612333,01 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Представник позивача позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволенні позову заперечував, посилаючись на відсутність даних про заборгованість ТОВ «Укрпромбанк» перед позивачем, надсилання Банком повідомлень на адресу відповідача у 15 денний термін, а не у 30 денний, як того вимагає законодавство.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №3-103/ФКВ-07 від 02.04.2007 року станом на 28.07.2015 року у розмірі 612333,01 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 571406,82 грн та заборгованості за процентами 40926,19 грн та судові витрати у сумі 3654 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

02.04.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №3-103/ФКВ-07, відповідно до умов якого, банк надав останній кредитні кошти, на наступних умовах: сума кредиту 60000,00 доларів США, строк кредитування 180 місяців, дата повернення кредиту 01 квітня 2022 року, мета кредитування споживчі потреби, процентна ставка за користування кредитом 14,6% річних, комісія за надання кредиту1,5% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору.

Відповідно до п. 4.2.1. кредитного договору №3-103/ФКВ-07 від 02.04.2007 року позичальник зобовязується, зокрема, здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісій, штрафних санкцій та інших платежів за цим договором у передбачені договором строки.

Згідно п. 6.2. кредитного договору №3-103/ФКВ-07 від 02.04.2007 року банк має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або його поручителями (гарантами, іпотекодавцями, майновими вручителями) умов цього договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання позичальником зобов'язань з цим договором, а позичальник зобов'язаний протягом 15 (п'ятнадцяти) календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги (а у випадку передбаченому п. 4.2.5. - не пізніше наступного робочого дня) повернути суму заборгованості по кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 02.04.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір іпотеки.

Також судом правильно встановлено, що 02.07.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», внаслідок якого позивач отримав право, зокрема, вимоги за даним кредитним договором до відповідача.

Таким чином, керуючись договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, AT «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора згідно ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та відповідно всіх процесуальних прав та обов'язків нового кредитора, зокрема, за кредитним договором №3-103/ФКВ-07 від 02.04.2007 року.

Враховуючи порушення відповідачем строків повернення кредиту, 12.08.2015 року та 13.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось на адресу відповідача та третьої особи з листами-вимогами за №31.4-08/4399/15, №31.4-08/4398/15, №31.4-08/4618/15, №31.4-08/4617/15, в яких вимагало сплатити прострочену (поточну) заборгованість, а також попередило про те, що у разі невиконання цієї вимоги АТ «Дельта-Банк» розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме мано, який було надіслано на адресу відповідача та третьої особи, що підтверджується реєстром поштових відправлень.

Відсутність відповіді на надіслані листи-вимоги, а також невиконання відповідачем своїх зобовязань по вищезазначеним договорам, зумовило звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду із відповідним позовом.

Ці факти та обставини було встановлено заочним рішенням від 14.12.2015 року по цивільній справі № 520/12275/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 до ОСОБА_2, яке набрало законної сили, а отже у порядку ст.61 ч.3 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст.1048, ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за даним кредитним договором станом на 28.07.2015 року у сумі 27754,75 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 612333,01 грн, з яких: 25899,72 доларів США, що еквівалентно 571406,82 грн тіло кредиту, 1855,03 доларів США, що еквівалентно 40926,19 грн відсотки, також встановлено заочним рішенням від 14.12.2015 року по цивільній справі № 520/12275/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 до ОСОБА_2, а отже у порядку ст.61 ч.3 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Доказів сплати зазначеної суми заборгованості, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, стороною відповідача суду не надано.

Враховуючи, що відповідач не виконує зобов'язань за договором кредиту, заборгованість не погашено, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості 612333,01 грн.

До доводів представника відповідача щодо причин невизнання позову, суд правильно ставився критично, оскільки вони спростовуються встановленими і викладеними фактами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги. Посилання на те, що не було оголошено рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2015 року не є суттєвим, оскільки вказане рішення наявне в матеріалах цивільної справи з 20.09.2015 року. Також колегія суддів звертає увагу на те, що зазначення у акті звірки №7 ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» неправильний номер кредитного договору (замість №3-103/ФКВ-07 зазначено №3-103/ФК-07) та у додатку №1 до Договору про передачу активів ТОВ «Укрпромбанк» до ПАТ «Дельта банк» неправильно зазначене прізвище боржника «Януна» є технічною опискою, так як ідентифікаційний номер боржника вказаний правильно (зі слів представника апелянта) та інших кредитних договорів ОСОБА_2 не укладала.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_5