Провадження № 2/201/2122/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09.09.2015р. звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 15.07.2009р. він за договором позики передав відповідачу 4 100 доларів США та 30 000 російських рублів, які останній зобов'язувався повернути до 16.07.2010р..

Враховуючи, що відповідач кошти не повернув, позивач просив стягнути 100 019,28 грн основного боргу, 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 15 529,02 грн., 91 095,02 грн. інфляційних втрат та 48 009 грн. процентів за користування коштами.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2015р. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 100 019,25 грн, 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 15 528,99 грн та 91 094,99 грн інфляційний втрат, всього стягнено 206 643,23 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.12.2015р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2015р. в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зменшено розмір стягненої суми з 206 643,23 грн до 115 548,24 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2017р. скасовані рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2015р. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.12.2015р. та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання 18.09.2017р. не з'явився, 16.08.2017р. до канцелярії суду скерував заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 18.09.2017р. надав суду заяву, в якій проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просив розглянути справу без його участі. Також просив застосувати строки позовної давності.

За таких обставин суд розглянув справу на підставі ст. 169 та ч. 2 ст. 197 ЦПК України без участі сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд розглянув справу на загальних засадах цивільного судочинства, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України, оскільки позиція відповідача щодо невизнання ним позовних вимог суду відома.

Суд, ознайомившись із матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач 15.07.2009р. за договором позики передав відповідачу 4 100 доларів США та 30 000 російських рублів, які останній зобов'язувався повернути до 16.07.2010р. (а.с. №13).

Відповідно до п. 2 договору позики повернення зазначеної в цьому договорі суми може мати місце за бажанням позичальника протягом вказаного строку різновеликими частками, однак останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 16 липня 2010 року під 4% на місяць на залишок суми.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розглядаючи клопотання позивача про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного. Як вбачається з договору кінцевим терміном повернення суми боргу є 16.07.2010р.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто у випадку правовідносин, які розглядаються за даним позовом перебіг строку позовної давності починається 17.07.2010р.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Тобто у даному випадку строк позовної давності спливав 17.07.2013р., у той час коли позовна заява подана до суду 09.09.2015р.

Також слід зазначити, що переривання строку позовної давності було можливо у період з 17.07.2010р. по 17.07.2013р., про що і зазначає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 01.02.2017р.

На виконання ухвали ВССУ від 01.02.2017р. судом з'ясовувались ці питання.

З письмової заяви відповідача від 18.09.2017р. вбачається, що ніяких дій, які б свідчили про можливість переривання строку позовної давності, ані відповідачем, ані позивачем вчинено не було.

Не надано і позивачем жодних доказів на підтвердження або спростування вказаного.

У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, кожний доказ окремо оцінюється щодо належності, допустимості та достовірності, а також достатністю і взаємозв'язком доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням всіх обставин у справі, зважаючи на отримані та оцінені докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору за законом, як інвалід 2-ї групи (а.с. № 4, 12,14), а в задоволенні позовних вимог йому відмовлено, суд вважає, що судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 253, 256, 267, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 214, 215 , суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Ткаченко Н.В.