Справа № 378/1160/15-ц Головуючий у І інстанції Марущак Н. М.
Провадження № 22-ц/780/5458/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 38 14.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Гуля В.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 15 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Іванівської сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: Ставищенська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Величко Оксана Леонідівна, про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, тлумачення заповіту, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення нікчемності окремих частин заповіту та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про тлумачення заповіту,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Іванівської сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: Ставищенська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Величко О.Л., про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та тлумачення заповіту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що рішенням виконавчого комітету Ставищенської районної ради №153 від 11 жовтня 1988 року вирішено Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації (далі - Білоцерківському БТІ) оформити право власності на житлові будинки, які належать громадянам, згідно додатку, затвердженого рішенням Іванівської сільської ради №29 від 26 серпня 1988 року, в тому числі на житловий будинок по АДРЕСА_1, 1958 року побудови, що належав двору, головою якого був її батько ОСОБА_7. На підставі вказаного рішення Іванівська сільська рада 01 серпня 1995 року видала свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок на ім'я ОСОБА_8, яке було зареєстроване в Білоцерківському БТІ в реєстровій книзі №1 за реєстром №271. Зазначала, що у вказаному свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок та реєстровій книзі Білоцерківського БТІ була допущена помилка в прізвищі та по-батькові власника.

Вказувала, що 01 листопада 2001 року Іванівською сільською радою на підставі рішення виконкому Іванівської сільської ради від 28 вересня 2001 року №130 на ім'я ОСОБА_7 видано державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1 на земельну ділянку загальною площею 0,4009 га, з яких: 0,1509 га - для ведення особистого підсобного господарства, 0,2500 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована на території АДРЕСА_1. Рішенням Іванівської сільської ради від 11 червня 2008 року вул. Червоноармійську у с.Іванівка перейменовано на вул. сім'ї Демуцьких.

Зазначала, що 15 липня 2013 року її батько ОСОБА_7 склав заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. 15 липня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 1256. Цим заповітом її батько заповів належні йому на праві власності: житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,2500 га, на якій розташований вказаний вище житловий будинок; земельну ділянку площею 0,1509 га, що знаходяться у АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,7800 га, що знаходиться на території Іванівської сільської ради, їй (ОСОБА_3), а земельну ділянку площею 3,580 га, що знаходиться на території Іванівської сільської ради - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках кожному.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися спадкоємці за вказаним заповітом. Однак оформити спадкові права на житловий будинок і земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1 позивач позбавлена можливості через помилку в свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок у прізвищі та по-батькові власника, відмову Іванівської сільської ради в заміні правовстановлюючого документа, та вимогу нотаріуса про тлумачення волі спадкодавця, незрозумілість заповіту в цій частині, не зазначення в тексті заповіту спадкодавцем вірної адреси житлового будинку та земельних ділянок. Зазначала, що ускладнення розуміння відтвореної в заповіті справжньої волі заповідача щодо спадщини зумовлене тим, що речення, яке стосується житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,4009 га, викладене двома абзацами, де зазначені дві площі земельної ділянки за різним цільовим призначенням, без зазначення загальної площі або ж «в тому числі».

З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 просила встановити, що свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, видане 01 серпня 1995 року на ім'я ОСОБА_8 належить ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Також позивач просила розтлумачити заповіт ОСОБА_7 від 15 липня 2013 року, а саме: положення, згідно якого, заповідач заповідає належні йому на праві власності: « - житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,2500 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд), на якій розташований вказаний вище житловий будинок; земельну ділянку площею 0,1509 га (цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства), що знаходяться в АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0,7800 га (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства), що знаходиться на території Іванівської сільської ради, заповідаю ОСОБА_3» слід розуміти так, що об'єктом спадкового майна за заповітом є будинок АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,4009 га, в тому числі: площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та площею 0,1509 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, які належали ОСОБА_7 на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 01 серпня 1995 року Іванівською сільською радою Ставищенського району Київської області і зареєстрованого в Білоцерківському БТІ в реєстровій книзі №1 за реєстром №271, та державного акта на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 01 листопада 2001 року.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому із урахуванням заяви про зміну предмету зустрічних позовних вимог від 07 жовтня 2016 року, просила встановити нікчемність окремих частин заповіту ОСОБА_7, посвідченого 15 липня 2013 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Величко О.М., а саме, в частині розпорядження наступним майном: житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами та земельною ділянкою площею 0,2500 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд), на якій розташований вказаний вище житловий будинок; земельною ділянкою площею 0,1509 га (цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства), що знаходяться в АДРЕСА_1; земельною ділянкою, площею 0,7800 га (кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення ОСГ), що знаходиться на території Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що державним нотаріусом Ставищенської районної державної нотаріальної контори листом від 17 лютого 2015 року № 252/02-4 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлого ОСОБА_7 з тих підстав, що в заповіті не вказана адреса заповіданого будинку та земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок, а також, що з правовстановлюючого документу на житловий будинок по АДРЕСА_1 вбачається, що будинок належить ОСОБА_8, а не ОСОБА_7.

Вказувала, що відповідно до роздруківки з офіційного сайту Держкомзема України «Кадастрова карта України», вказана у заповіті земельна ділянка площею 0,7800 га з кадастровим номером НОМЕР_2 є земельною ділянкою площею 1,9704 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код А.01.01), яка належить на праві власності громадянину ОСОБА_10 Зазначала, що відомості, викладені у листі державного нотаріуса Ставищенської районної державної нотаріальної контори від 17 лютого 2015 року про відмову ОСОБА_3 у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, а також та обставина, що заповідане майно належить іншій особі, свідчать про те, що оспорюваний заповіт складений так, що розпорядження ОСОБА_7 викликає незрозумілості та суперечки після відкриття спадщини. Тому вважала, що заповіт складений з порушенням встановленого законодавством порядку нотаріального посвідчення, тобто, з порушенням встановленої законом форми заповіту, а також порушує публічний порядок, а відтак є нікчемним.

У вересні 2016 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому просив розтлумачити заповіт ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. 15 липня 2013 року, а саме положення, згідно якого заповідач заповідає належні йому на праві власності: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,2500 га, на якій розташований вказаний вище житловий будинок; земельну ділянку площею 0, 1509 га, що знаходяться у АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,7800 га (кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства), що знаходиться на території Іванівської сільської ради - ОСОБА_3, слід розуміти так, що земельну ділянку площею 0,7800 га (кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства), що знаходиться на території Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, було заповідано ОСОБА_3; зазначені у заповіті житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, земельна ділянка площею 0,2500 га (цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд), на якій розташований вказаний житловий будинок, та земельна ділянка площею 0,1509 га (цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства), є майном, яке не охоплено зрозумілою частиною даного заповіту.

Вимоги позову ОСОБА_6 мотивував тим, що ОСОБА_7 був батьком його дружини ОСОБА_2 Оскільки він є чоловіком ОСОБА_2, яка вступила у спадщину після смерті свого батька, то у разі, якщо він переживе свою дружину, він буде спадкоємцем першої черги майна, яке залишиться у разі смерті ОСОБА_2 Обсяг та склад такого майна перебуватиме у залежності від успадкування останньою майна після смерті батька. Зазначав, що ОСОБА_7 за життя був розумною людиною, мав загальноосвітній та загальнокультурний рівень, який дозволяв йому вільно володіти українською мовою, без жодних труднощів розуміти українську мову, був здатний вільно викладати свої думки письмово, за життя написав безліч статей до місцевої газети, вів щоденник. З оспорюваного заповіту випливає, що він складений на прохання заповідача за допомогою технічних засобів у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. На оспорюваному заповіті міститься власноручний напис ОСОБА_7 про те, що він його до підписання прочитав у голос, з його слів він записаний вірно. Одночасно приватний нотаріус підтвердила у вказаному заповіті, що заповіт записаний нею зі слів ОСОБА_7, до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним у її присутності. На його думку не має підстав вважати, що оспорюваний заповіт не відображає волевиявлення ОСОБА_7 або спотворює його волю. Вказував, що для правильного розуміння тексту оспорюваного заповіту слід виходити з нормативних правил українського правопису, правил постановки розділових знаків, які викладені в чинній редакції «Українського правопису» та в наукових підручниках і наукових посібниках, допущених для підготовки учнів та випускників загальноосвітніх шкіл, студентів вищих навчальних закладів. Вважав, що з аналізу волі заповідача, яка відображена в тексті цього заповіту, випливає, що зрозумілими частинами цього заповіту є його частини щодо розпорядження земельною ділянкою площею 0,7800 га, яку спадкодавець заповів ОСОБА_3 та земельною ділянкою площею 3,580 га, яку спадкодавець заповів ОСОБА_4 і ОСОБА_2, в рівних частках кожному. Інші частини оспорюваного заповіту згідно встановлених правил українського правопису не є зрозумілими.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 15 вересня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 жовтня 2017 року про виправлення описок, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт, що свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, видане 01 серпня 1995 року виконавчим комітетом Іванівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Ставищенської районної ради № 153 від 11 жовтня 1988 року на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8, що було 01 серпня 1995 року зареєстроване в Білоцерківському БТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстром № 271, належить ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та в задоволенні позову ОСОБА_6 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити, відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про тлумачення заповіту із новим мотивуванням: у зв'язку з відсутністю в оспорюваному заповіті ОСОБА_7 від 15 липня 2013 року його волевиявлення на заповідання ОСОБА_3 майна, яке є об'єктом її другої позовної вимоги, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, а також в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 про тлумачення заповіту,не оскаржується, тому апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є дочками ОСОБА_7, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу.

15 липня 2013 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті належні йому на праві власності:

- житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,2500 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд), на якій розташований вказаний вище житловий будинок;

- земельну ділянку площею 0,1509 га (цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства), що знаходяться в АДРЕСА_1;

- земельну ділянку площею 0,7800 га (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства), що знаходиться на території Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області заповів ОСОБА_3;

- земельну ділянку площею 3,580 га (цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), що знаходиться на території Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області заповів: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - в рівних частках кожному.

Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. та зареєстрований в реєстрі за №1256 (а.с.29, т.1).

Згідно з даними Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 04 березня 2014 року даний заповіт є чинний.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

04 березня 2014 року до Ставищенської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулися: ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.25-26, т.1).

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Ставищенської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 липня 2013 року.

17 лютого 2015 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. листом повідомила ОСОБА_3, що з наданого заповіту від 15 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л., неможливо визначити справжню волю заповідача щодо складу заповіданого майна, а саме, не вказана адреса заповіданого будинку і земельної ділянки, а також відповідно до правовстановлюючого документа житловий будинок по АДРЕСА_1 Ставищенського району належить ОСОБА_8. Роз`яснено ОСОБА_3 право на звернення до суду з позовом про тлумачення заповіту та про встановлення факту належності правовстановлюючого документа спадкодавцю (а.с.41, т.1).

Згідно з постановою Ставищенської районної державної нотаріальної контори від 04 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, що складається з житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 з тих підстав, що зі змісту заповіту неможливо визначити справжню волю заповідача щодо складу заповіданого на її ім`я майна, а саме, не вказана адреса житлового будинку і земельної ділянки, а вказаний житловий будинок не належить спадкодавцю - ОСОБА_7 (а.с. 135, т.4).

Обгрунтовуючи зустрічний позов про встановлення нікчемності окремих частин заповіту, та заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 про тлумачення заповіту, ОСОБА_2 посилалась на нормативні правила українського правопису, правила постановки розділових знаків, які викладені в «Українському правописі», а також в наукових підручниках і наукових посібниках, допущених для підготовки учнів та випускників загальноосвітніх шкіл, студентів вищих навчальних закладів, в тому числі в методичних рекомендаціях з курсу «Видавнича справа та редагування» - Основні технічні правила набору текстів, затверджених вченою радою Житомирського державного університету імені Івана Франка. Також ОСОБА_2 посилалася на відповідь кандидата філологічних наук, старшого викладача кафедри української мови Національного університету «Києво-Могилянська академія» ОСОБА_13 від 04 жовтня 2016 року, відповідь Інституту української мови від 03 жовтня 2016 року №307/460, підготовлену доктором філологічних наук, професором К.Г. Городенською, висновки старшого викладача кафедри української мови Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова ОСОБА_16 від 21 вересня 2016 року, від 07 жовтня 2018 року, що складені на запит ОСОБА_2, якими констатовано наявність граматичних помилок в оспорюваному заповіті, що має всі ознаки офіційно-ділового стилю.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вказані вище відповіді та висновки не містять відповіді на питання, чи є підстави стверджувати, що в тексті оспорюваного заповіту зазначена адреса: «по АДРЕСА_1» стосується як земельної ділянки площею 0,1509 га, так і житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями.

По справі встановлено, що згідно з висновком експертного дослідження від 29 серпня 2016 року №056/369, проведеного Українським бюро лінгвістичних експертиз, текст оспорюваного заповіту дає лінгвістичні підстави стверджувати, що адреса «по АДРЕСА_1» стосується трьох об'єктів заповідального розпорядження: земельної ділянки площею 0,1509 га, житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій розташований цей будинок (а.с.227-235, т.4).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визнав вказаний вище висновок експертного дослідження належним та допустимим доказом, оскільки не викликає сумнівів в його правильності, так як він є методологічно обґрунтований, а тому відсутні підстави для визнання його необґрунтованим та таким, що суперечить матеріалам справи.

Так, вказане експертне дослідження проведено Українським бюро лінгвістичних експертиз - державним підприємством, яке створене постановою Бюро президії національної академії наук України від 29 грудня 2016 року № 340 з метою ефективного вирішення питань, що виникають у сфері офіційно-правового функціонування української та інших мов, зокрема, для здійснення лінгвістичних експертиз, встановлення еквівалентності перекладів, надання широкого спектра консультативно-освітніх послуг державним і недержавним структурам, здійснення науково-дослідної та видавничої роботи з лінгвістично-правової тематики (Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 055362). У вказаному дослідженні експерт спирається на методологічні положення, викладені в наукових статтях Ажнюка Л.В. «Лінгвістичне підґрунтя юридичної визначеності» (Мовознавство, 2013, № 5, с.69-83) та «Лінгвістична експертиза: статус і методологічні презумпції» (Мовознавство, 2012, № 3, с.47-64), а також в наукових працях Баранова В.М., Александрова А.С. (Риторика і право. Юрислінгвістика-3. Проблеми юрислінгвістичної зкспертизи. Міжвузівський збірник наукових праць, 2002, с.113).

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що вказаний вище висновок експертного дослідження від 29 серпня 2016 року №056/36 узгоджується з відповіддю Інституту української мови від 03 жовтня 2016 року № 307/460, підготовлену доктором філологічних наук, професором К.Г. Городенською на запит ОСОБА_2, в якій зазначено, що текст оспорюваного заповіту є складним реченням з різними типами синтаксичного зв'язку. Друга його частина має спільний з першою частиною підмет, виражений займенником «Я», і двічі повторений присудок «заповідаю», перший із яких має чотири однорідні додатки із залежними від них узгодженими та неузгодженими означеннями: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,2500 га, земельну ділянку площею 0,1509 га, земельну ділянку площею 0,7800 га. У другій частині складного речення після однорідних членів будинок.., ділянку.., ділянку.., ділянку... перед першим дієслівним присудком «заповідаю» потрібно поставити тире, бо завершено перелік однорідних членів і після них продовжено речення, а також кому, що засвідчує кінець підрядної частини. В тексті заповіту є й інші пунктуаційні помилки. Проте відсутність зазначених розділових знаків та неправильне вживання деяких із них не впливають на зміст тексту заповіту. Ці помилки свідчать про неналежну мовну компетенцію нотаріуса, оскільки він оформляє текст складеного кимсь заповіту (а.с.230-231, т.5).

Надані ОСОБА_2 відповідь кандидата філологічних наук, старшого викладача кафедри української мови Національного університету «Києво-Могилянська академія» ОСОБА_13 від 04 жовтня 2016 року та висновки старшого викладача кафедри української мови Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова ОСОБА_16 від 21 вересня 2016 року, від 07 жовтня 2018 року, не спростовують висновок експертного дослідження від 29 серпня 2016 року №056/36, а лише, констатують граматичні помилки, що містяться в оспорюваному заповіті.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що висновок експертного дослідження від 29 серпня 2016 року ґрунтується на припущеннях, є безпідставними.

Відповідно до ст. 1256 ЦК України спадкоємці вправі здійснити тлумачення заповіту з дотриманням правил тлумачення правочинів, встановлених ст. 213 ЦК України.

За відсутності згоди між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання у спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст.

При цьому ч.2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину.

Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Отже, враховуючи, що при складанні спадкодавцем ОСОБА_7 оспорюваного заповіту спадковий будинок належав йому на праві приватної власності, заповіт не ускладнений неоднаковим використанням у ньому слів, понять термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових відносин, із змісту заповіту чітко вбачається воля заповідача передати ОСОБА_3 в порядку спадкування три об'єкти розпорядження: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,1509 га та земельну ділянку площею 0,2500 га, на якій розташований цей будинок по АДРЕСА_1, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для тлумачення заповіту, а відтак вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про тлумачення заповіту.

Таким чином, прохання в апеляційній скарги про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про тлумачення заповіту у зв'язку з відсутністю в оспорюваному заповіті ОСОБА_7 від 15 липня 2013 року його волевиявлення на заповідання ОСОБА_3 майна, є необгрунтованими з наведених вище підстав.

Обгрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 посилалась на те, що оспорюваним заповітом було заповідано майно, яке неконкретизоване належним чином та належить іншій особі. На підтвердження цього ОСОБА_2 зазначала, що у спадкодавця ОСОБА_7 було у власності, крім житлового будинку, 1958 року побудови, ще один житловий будинок, 1915 року побудови. Вказувала, що ОСОБА_7 не набув право власності на спірний житловий будинок, оскільки таке набуття могло мати місце при здійсненні його державної реєстрації з правильним ім'ям заповідача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, даючи оцінку вказаним доводам ОСОБА_2, дійшов правильного висновку про доведеність факту належності спадкодавцю ОСОБА_7 свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 01 серпня 1995 року по АДРЕСА_1, яке є чинним та ніким не оспорене (а.с. 11, т.1).

Також суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що з роздруківки з офіційного сайту Держкомзема України «Кадастрова карта України» вбачається, що земельна ділянка площею 0,7800 га, кадастровий номер НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, є земельною ділянкою площею 1,9704 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код А.01.01), яка належить на праві власності ОСОБА_10

Так, судом встановлено, що згідно державного акта НОМЕР_3 від 05 серпня 2005 року, земельна ділянка площею 0,7800 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області належала ОСОБА_7. Вказаний державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 94, та є чинним (а.с. 20, т.1).

З довідки відділу Держгеокадастру у Ставищенському районі Київської області № 67 від 29 серпня 2016 року вбачається, що згідно відомостей, внесених до Державного земельного кадастру, земельна ділянка загальною площею 0,7800 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована на території Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, право на яку посвідчено державним актом НОМЕР_3, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 05 серпня 2005 року за № 94, у зв'язку зі зміною номеру зони, кварталу та номеру земельної ділянки в кадастровому номері та зміною нумерації зон та кварталів в індексно кадастровій карті Ставищенського району Київської області, присвоєний інший кадастровий номер НОМЕР_4 (а.с.234, т.7).

Також у зустрічному позові ОСОБА_2 зазначала, що оспорюваний заповіт складений із порушенням встановленого законодавством порядку нотаріального посвідчення, тобто, з порушенням встановленої законом форми заповіту. Підтвердженням порушення порядку нотаріального посвідчення, на думку ОСОБА_2, є незрозумілості та суперечки у оспорюваному заповіті, викликані розпорядженням заповідача в частині наміру заповісти майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,2500 га, земельну ділянку площею 0,1509 га, що знаходяться по АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,7800 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, а тому вважала, що заповіт у вказаній частині є нікчемним.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що зі змісту оспорюваного заповіту чітко вбачається воля заповідача передати ОСОБА_3 в порядку спадкування зазначені вище об'єкти заповідального розпорядження.

Відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Зі змісту оспорюваного заповіту видно, що він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час складання, заповіт підписаний заповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. 15 липня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за №1256, текст заповіту записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердив, що заповіт записаний з його слів і ним в голос прочитаний, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті (а.с.29, т.1).

Також судом вірно встановлено, що оспорюваний заповіт не ускладнений неоднаковим використанням у ньому слів, понять термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових відносин, з його змісту чітко вбачається воля заповідача передати ОСОБА_3 в порядку спадкування чотири об'єкти заповідального розпорядження: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,1509 га, земельну ділянку площею 0,2500 га та земельну ділянку площею 0,7800 га.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання нікчемними оспорюваних ОСОБА_2 частин заповіту, а відтак правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Крім того, судом вірно враховано, що дійсність оспорюваного заповіту була предметом розгляду у іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Головне управління юстиції в Київській області, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л., про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. При цьому, судом не встановлено порушень вимог законодавства при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту (а.с.148-150, т.4).

Таким чином рішення суду першої інстанції суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 15 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді