АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5224/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

-ОСОБА_2А,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року у цивільній справі за позовом Центру професійно-технічної освіти №1 м. Харкова до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

28.12.2016 року Центр професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харковаз позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в учнівському гуртожитку, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Л. Пастера, буд. №181.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що у період з 01.09.2011 року по 25.05.2012 року ОСОБА_3 навчалась у Центрі професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова. На час навчання відповідача в ЦПТО № 1 її місце проживання було зареєстровано у гуртожитку навчального закладу, а після закінчення навчання відповідач не надав позивачу паспорт для зняття його з реєстраційного обліку гуртожитку, самостійно з обліку не знявся і не проживає у спірному житловому приміщенні більше шести місяців без поважних причин.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року позов Центру професійно-технічної освіти № 1 м. Харкова задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в учнівському гуртожитку, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Л. Пастера, буд. 181. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважаючи заочне рішення незаконним, просить його скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення процедури розгляду справи без участі органу опіки та піклування. Суд не звернув уваги на те, що відповідач не проживає у спірному приміщенні понад шість місяців з поважних причин, оскільки адміністрація позивача перешкоджає їй проживати у гуртожитку, а її неодноразові звернення, щодо усунення перешкод у проживанні в гуртожитку, позивачем ігнорувалися. Суд не надав належної оцінки тим обставинам, що вона має статус матері одиначки, мешкає разом з малолітньою дитиною, яка також зареєстрована у гуртожитку. На теперішній час відповідач мешкає у приміщенні колишнього свого піклувальника , однак не має можливості зареєструвати у цьому жилому приміщенні. Тобто, у разі визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом, вона не буде мати можливості навіть отримати державну соціальну допомогу на утримання дитини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судовим першої інстанції встановлено, що спірним житловим приміщенням є койко-місце у гуртожитку, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Л. Пастера в м. Харкові, буд, 181, і знаходиться на балансі Центру професійно технічної освіти № 1 м. Харкова.

Наказом про зарахування № 4 «З-УДЗ» від 01 вересня 2011 року відповідача було зараховано на навчання до ЦПТО № 1 за професією «Продавець продовольчих товарів, продавець непродовольчих товарів», а її місце проживання у встановленому законом порядку було зареєстровано у гуртожитку за адресою: м. Харків, вул. Л. Пастера, буд. 181 (а.с. 5, 10).

Відповідно до листа Фонду державного майна України № 10-15-11704 від 16 червня 2017 року та Витягу з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо окремого нерухомого державного майна, гуртожиток для учнів навчальних закладів за адресою: м. Харків, вул. Л. Пастера, буд. 181 перебуває на балансі Центру професійно технічної освіти № 1 м. Харкова (код за , субєкт управління: Міністерство освіти і науки України.

Наказом про відрахування № 13 «В-УДЗ» від 25 травня 2012 року відповідача було відраховано з навчального закладу у звязку із закінченням терміну навчання (а.с. 5, 11, 12).

Судом встановлено і не оспорюється відповідачем та його представниками, що після відрахування з навчального закладу ОСОБА_3 добровільно залишила спірне жиле приміщення, забрала з нього усі свої речі і з цього часу в ньому не проживає, плату за користування житлом не вносить, участі в його утриманні не приймає, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позов ЦПТО № 1, суд першої інстанції дійшов висновків, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні без поважних причин з травня 2012 року, що свідчить про втрату ним права користування спірним жилим приміщенням у вигляді койко-місця у гуртожитку позивача.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно з ч. 1 ст. 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із вимогами ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, враховуючи встановлення факту відсутності ОСОБА_3 понад шість місяців за місцем реєстрації, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо законності та обґрунтованості позовних вимог.

При цьому судом першої інстанції надано належну оцінку доводам заперечень відповідача, які є аналогічні доводам її апеляційної скарги.

Зокрема, судом першої інстанції було обґрунтовано відхилено доводи відповідача щодо поважності причин її відсутності у звязку з народженням дитини, а також звернення відповідача до державних та правоохоронних органів з приводу порушення її права на проживання у спірному жилому приміщенні, оскільки відповідні обставини виникли вже після спливу шестимісячного строку, встановленого статтею 71 ЖК УРСР. До того ж ОСОБА_3 визнає, що фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з позовом про усунення перешкод в користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не зверталась.

Посилання відповідача та його представників на ту обставину, що факт видачі адміністрацією позивача відповідачу довідок про місце її реєстрації є доказом визнання позивачем за відповідачем права користування спірним жилим приміщенням є безпідставним, оскільки видача зазначених довідок була не правом, а обов'язком позивача, підтверджувала лише факт реєстрації місця проживання за адресою спірного житла, і жодним чином не свідчила про наявність у позивача права користування спірним жилим приміщенням.

Щодо доводів відповідача та його представників про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 71 ЖК УРСР з тих підстав, що ст. 71 входить до складу Глави 2 «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду» ЖК УРСР, внаслідок чого правила, передбачені нею, не можуть розповсюджуватися на Глави, що регулюють житлові відносини у будинках ЖБК (глава 5), гуртожитках (глава 4), то вони також були обґрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції, адже згідно Витягу з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо державного майна гуртожиток для учнів навчальних закладів, розташований за адресою: м. Харків, вул. Л. Пастера, буд. 181, перебуває на балансі Центру професійно технічної освіти № 1 м. Харкова (код за , субєктом його управління є Міністерство освіти і науки України, а сам будинок перебуває у державній власності.

В цьому аспекті також необхідно враховувати, що з огляду на те, що фактично ОСОБА_3 у гуртожитку не проживає відсутні підстави для звернення ЦПТО № 1 до суду з позовом про її виселення. Згідно ж висновку, викладеному в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року (справа №6-57цс11) вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відсутність же в главі 4 ЖК УРСР норми, яка б прямо врегульовувала спірні правовідносини не може бути підставою відмови в захисті прав ЦПТО № 1 та підставою незастосування статті ст. 71 ЖК УРСР, яка є загальною.

Та обставина, що у спірному житловому приміщеннямбуло зареєстровано сина ОСОБА_3 ОСОБА_4 правильності висновків суду першої інстанції не спростовує, як і інші доводи відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

ОСОБА_2