Справа № 350/542/16-ц
Провадження № 22-ц/779/303/2017
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

за участю: апелянта ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 23 грудня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом, обґрунтувавши тим, що з 02.03.1985 року по 29.08.2000 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 У період шлюбу в 1988 році подружжя отримало план для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд, виготовили будівельний паспорт на імя ОСОБА_3 і в 1993 році, побудували житловий будинок в с. Брошнів Рожнятівського району по вул. І. Франка,44., в якому після розірвання шлюбу і до січня 2005 року разом проживали. В січні 2005 року ОСОБА_3 переїхала на постійне місце проживання в м. Калуш. В 2012 році позивач поїхав на сезонні роботи в Російську Федерацію, проте, повернувшись в березні 2016 року в спільний будинок, не зміг туди потрапити, оскільки відповідач поміняла замки. Як стало відомо позивачу, свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння було видане ОСОБА_3 в 2010 році, а згідно договору купівлі-продажу від 21.04.2016 року продане ОСОБА_5 (матері відповідача). Вважає, що вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, а за змістом ст.70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки згоди на відчуження своєї частки він не давав, вважає договір купівлі-продажу спірного будинковолодіння недійсним та таким, що порушує його права. Тому просив, визнати домоволодіння в с. Брошнів Рожнятівського району по вул. І.Франка, 44 спільною сумісною власністю подружжя та недійсним договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5, посвідченим нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 21.04.2016 року, поділити спільно придбане майно та визнати за позивачем право власності на ? частину спірного домоволодіння.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 23.12.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи, що воно є незаконним, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, докази досліджувались односторонньо, що призвело до неправильного застосування норм процесуального та матеріального права. Так суд не звернув увагу на покази свідків, які в судовому засіданні підтвердили факт спільного будівництва подружжям спірного будинку. Крім того, свідки підтвердили, що позивач перебував на сезонних роботах в Російській Федерації, звідки повертався на нетривалий час в спірне будинковолодіння. Ці факти також підтверджені в акті обстеження умов проживання від 01.07.2016 року. Відносно показів свідків, що після розірвання шлюбу сторонами було досягнуто згоди про добровільний розподіл майна, то такі не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами. Тому вважає, що ОСОБА_5 не є добросовісним набувачем спірного домоволодіння, оскільки відповідно до правової позиції Верховного суду України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Крім цього, ОСОБА_5 є матірю відповідача ОСОБА_3 і не могла не знати, що спірне домоволодіння є спільним майном подружжя. Позивач вважає, що термін позовної давності не пропустив, оскільки відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вказує, що дізнався про порушення свого права власності на початку березня 2016 року. Крім того посилається на вказану Постанову, відносно того, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. З цих підстав просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив, встановлений законодавством строк звернення до суду, оскільки він повинен був знати після розірвання шлюбу про своє порушене право власності на будинок по вул.І.Франка 44, що в с.Брошнів.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому 02.03.1985 року шлюбі, який розірвано рішенням Рожнятівського районного суду від 29.08.2000 року. Розірвання шлюбу зареєстроване відділом РАЦСу Рожнятівського РУЮ 18.03.2005 року.

Під час перебування в шлюбі ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Рожнятівської районної ОСОБА_7 народних депутатів від 12.12.1988 року видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в с. Брошнів.

Згідно довідок №120, 178 Брошнівської сільської ради (а.с.18, 19) будинок по вул.І.Франка побудований у 1993 році і в ньому прописаний ОСОБА_2

Довідкою №397 від 20.07.2016 року Брошнівської сільської ради (а.с.91) підтверджено, що будинок по вул.І.Франка 44 в с.Брошнів зданий у експлуатацію ще 1993 року і ОСОБА_2 в ньому зареєстрований.

В акті обстеження умов проживання від 01.07.2016 року, зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 у приватному житловому будинку до березня 2016 року, коли приїхавши з сезонних робіт не зміг потрапити в житловий будинок через зміну замків на вхідних дверях.

Згідно статей 22, 23 КпШС України, чинних на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебуваючи у шлюбі побудували будинок по вул. І Франка,44 в с. Брошнів, про що в судовому засіданні не заперечували сторони, та проживали в цьому будинку.

Як вбачається з копії рішення суду першої інстанції від 30.08.200 року( а.с.10), про розірвання шлюбу ОСОБА_8 давала пояснення що спір про майно вони вирішать в добровільному або судовому порядку.

Однак ОСОБА_3 в 2010 році оформила право власності на дане будинковолодіння на себе, та на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2016 року за №509 (номер запису про право власності 14267684) без згоди іншого співвласника відчужила своїй матері.

Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до роз'яснень, наданих постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням законної сили, а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зареєстрований та проживав спірному будинку, жодного підтвердження поділу спільно нажитого майна в позасудовому порядку ОСОБА_3 не представила, а відтак строк для звернення до суду із вимогою про поділ майна подружжя не пропущено, оскільки про порушення свого права позивачу стало відомо у березні 2016 року, коли він, повернувшись з сезонних робіт, виявив перешкоди в користуванні спірним будинком, а тому саме із цього часу почався перебіг строку позовної давності.

Згідно п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного Кодексу та ст. 372 ЦК України. При цьому необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Враховуючи вищенаведене, спільність участі подружжя коштами та працею в набутті майна, беручи до уваги встановлену ст. 60 СК України презумпцію виникнення права спільної сумісної власності колегія суддів вважає, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках. При цьому поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а відтак і визнання за позивачем права власності на ? частини спірного будинковолодіння.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 п. 5 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Колегія вважає, що договір купівлі - продажу укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 21.04.2016 року не відповідає вимогам ч.ч.1 та 3 ст. 203 ЦК України. За таких обставин до задоволення підлягає вимога про визнання договору купівлі-продажу спірного будинковолодіння недійсним, так як такий укладений без згоди позивача, що є співвласником спірного майна та в порушення вимог чинного законодавства про режим розпорядження спільною власністю.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відтак, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову. А отже, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_9 право власності по 1/2 частині домоволодіння по вул. І.Франка, 44 с. Брошнів Рожнятівського району та визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5

Розподіл судових витрат на сторін слід покласти відповідно до ст. 88 ЦПК України. Зокрема з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 2315,04 грн. (551,20грн.+551,20 грн. +606,32 грн.+606,32 грн.) понесених судових витрат, а з ОСОБА_5 1157,52 грн. (551,20 грн.+606,32грн.).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 23 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності по 1/2 частину домоволодіння задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння в по вул. І.Франка, 44 с. Брошнів Рожнятівського району Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 21 квітня 2016 року за №509. Номер запису про право власності 14267684.

Визнати домоволодіння в по вул. І.Франка, 44 с. Брошнів Рожнятівського району Івано-Франківської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частині домоволодіння по вул. І.Франка, 44 с. Брошнів Рожнятівського району Івано-Франківської області.

Стягнути з ОСОБА_5, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 1157,52 грн. сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 2315,04 грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_7

ОСОБА_10