Справа № 148/326/17
Провадження №2/148/302/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 жовтня 2017 року Тульчинський районний суд Вінницької області

В складі: головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Галькевич І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору про спільну діяльність недійсним і застосування наслідків його недійсності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору про спільну діяльність недійсним і застосування наслідків його недійсності, мотивуючи свої вимоги тим, що в лютому місяці 2013 року він був прийнятий на роботу Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (надалі - відповідач) на посаду продавця у ветеринарну аптеку, що знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 з випробувальним терміном в 1 місяць. В день, коли він вийшов на роботу, ним відповідачу була надана трудова книжка.

24.10.2013 відповідач запропонувала йому укласти Договір про спільну діяльність (надалі Договір), зазначаючи при цьому, що даний Договір є набагато вигіднішим, тому що таким чином вони зможуть працювати результативніше і як наслідок отримати більший прибуток, а він відповідно отримає його частку доходу. Того ж дня між ним та відповідачем було укладено в письмовій формі даний Договір.

Згідно п. 1 зазначеного Договору, сторони ведуть спільну діяльність, а саме: роздрібна торгівля ветеринарними лікарськими засобами та супутніми товарами (ветаптека) за адресою - АДРЕСА_1 за ліцензією, що має ОСОБА_3

Договір про спільну діяльність містить 3 умови, а саме: предмет договору, розподіл обов'язків сторін та вкладень, термін дії договору.

У відповідності з умовами вищезазначеного Договору, відповідач на платній основі передавала йому товар (ветеринарні медикаменти та препарати), вітрини скляні, інформаційну вивіску «ВЕТАПТЕКА», право працювати за отриманою нею ліцензією та ін. В свою чергу на нього було покладено обов'язок сплатити вартість даних товарів та майна, а також щомісячно, протягом року (строк дії договору) сплачувати за відповідача частину її обов'язкових податкових та пенсійних платежів, зокрема, єдиний внесок за одного працівника в розмірі 441,6 грн. та ? платежів за діяльність ФОП у розмірі 315 грн. Крім того, так звана «спільна діяльність» полягала в тому, що він фактично один залишається працювати в аптеці в якості продавця, а ОСОБА_3 жодної участі в діяльності ветаптеки не приймає. Навіть замовлення ветеринарних медикаментів та препапаратів після укладення даного Договору він здійснював самостійно і оплату за них проводив також самостійно за власні кошти.

Починаючи працювати у ветаптеці, з самого моменту укладення Договору, він всю виручку за весь проданих товар, який знаходився там на день укладення договору, передавав відповідачу.

Вважаючи, що він повністю виконав умову Договору, сплативши кошти в розмірі 16340 грн., він в дальшому почав заказувати медичні медикаменти та препарати та оплачувати їх за власний рахунок. Проте, ОСОБА_3 зазначила, що він не розрахувався, так як оплату провів не в строки, обумовлені в Договорі, а також він повинен оплачувати щомісячно орендну плату, єдиний внесок за одного працівника та частину платежів за її діяльність як ФОП. В зв'язку з цим він в подальшому продовжував віддавати кошти, виручені за продаж товару в якості сплати розміру орендної плати - 210 грн., єдиний внесок за одного працівника- 441,6 грн. та 1/2 платежів за ФОП (сплата єдиного соціального внеску, податку на прибуток) в загальному розмірі 315 грн.

В такому порядку роботи він пропрацював 1 рік. При цьому він і після замовлення товарів за його кошт, продовжував віддавати практично всю виручку відповідачу.

Вважає укладений Договір таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує його права та не відповідає його внутрішній волі на момент укладення договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним з наступних підстав.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Тобто, для того, щоб правочин мав юридичну силу, він повинен відповідати ряду вимог, які прийнято називати умовами дійсності правочину.

Так, у відповідності до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Положенням ст.1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Метою укладення Договору було отримання прибутку, і як наслідок отримання ним частини цього прибутку (коштів) для задоволення його потреб. З цією метою ним здійснювався пошук роботи, і саме з метою отримання коштів він влаштувався на роботу до ОСОБА_3 з випробувальним терміном. Зі слів відповідача, уклавши Договір, в нього буде можливість отримувати більше коштів, тому він погодився на підписання запропонованого нею примірника. Його дійсною волею було саме отримання прибутку (коштів) з використанням їх в подальшому для власних потреб. Проте, зі змісту оскаржуваного Договору (п.п.2.1 Договору) стає зрозумілим, що для того, щоб отримувати прибуток він повинен повністю здійснити оплату:

-вартості тих товарів (ветеринарних медикаментів та препаратів), які за словами відповідача знаходяться в аптеці станом на 18.10.2013;

-вітрин скляних, що знаходяться у ветаптеці по договірній вартості в 500 грн.;

-інформаційної вивіски «BETАПТЕКА» за ціною 200 грн. в терміни, зазначені в п.п.2.2. Договору, а саме на протязі 2-ох місяців з моменту його укладення.

При цьому, жодної інвентаризації чи оформлення акту приймання-передання матеріальних між ним та ОСОБА_3 не здійснювалося.

Крім того, згідно умов Договору, відповідач поклала на нього обов'язок оплачувати:

- орендну плату в розмірі 210 грн.;

- 1/2 частину її зобов'язань за діяльність як суб'єкта підприємницької діяльності у вигляді обов'язкових податкових платежів (сплата єдиного соціального внеску, податку на прибуток) в розмірі 315 грн.;

- єдиний внесок за одного працівника в розмірі 441,6 грн.;

- новий товар при замовленні його у постачальника.

Таким чином, пропонуючи укласти Договір, ОСОБА_3 фактично зобов'язала його сплатити їй повну вартість її вкладень у спільну діяльність, а також сплачувати частину її обов'язкових платежів як суб'єкта господарювання.

Вважає, що оспорюваний правочин носить також характер правочину вчиненого під впливом обману, в розумінні статті 230 ЦК України. Так, вказаною статтею передбачено, що: «Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним». Очевидно, що він мав за мету отримати прибуток та свої дії спрямовував саме на це. Його наміром було укласти саме договір про спільну діяльність. Проте, як свідчить аналіз оспорюваного договору, останній таким не являється, а є договором з купівлі продажу товару (ветеринарних медикаментів та препаратів, вітрини, інформаційної вивіски).

Укладаючи договір про спільну діяльність, відповідач не повідомила його про:

-відсутність найманих працівників. Однак в п.2.2.1. Договору вказано, що він повинен щомісячно сплачувати єдиний внесок за одного працівника в розмірі 441,6 грн. Підтвердженням зазначеного є податкова декларація платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2013 рік. Таким чином, він був позбавлений свідомого вибору, а саме можливості виключити дану умову з істотних умов, при тому, що істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона;

-те, що ліцензіат не може передавати ліцензію або її копію іншій юридичній або фізичній особі для провадження господарської діяльності (ч.14 ст.14 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»). Проте, в п.п. 2.1. Договору зазначено, що він має право працювати за отриманою ОСОБА_3 ліцензією на термін 1 рік. Таким чином, він був позбавлений свідомого вибору, зокрема взагалі не укладати Договору, так як просто не вправі працювати за ліцензією іншого суб'єкта господарювання;

-відсутність між орендодавцем та орендарем - ОСОБА_3 договору оренди приміщення, де розташована ветаптека за адресою: АДРЕСА_1. Згідно умов Договору, він повинен сплачувати орендну плату в розмірі 210 грн. На його неодноразові прохання та вимоги щодо надання копії вказаного договору оренди приміщення, відповідач відмовчувалася або ж взагалі відмовляла йому, тому він був позбавлений свідомого вибору, а саме виключити дану умову з істотних умов.

Частиною 3 ст.215 ЦКУкраїни визначено, що: «якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним».

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Все вищевикладене висвітлює очевидність того, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України, його внутрішній волі та дає законні підстави для визнання цього Договору недійсним.

Окрім цього просить врахувати, що ним в повній мірі виконувались умови Договору та на протязі дії договору, а саме, з 24.10.2013 по 24.10.2014 він сплатив відповідачу 12799,20 грн., серед який:

-500 грн. - вартість вітрин стікляних;

-200 грн. - вартість інформаційної вивіски «ВЕТАПТЕКА»;

-15140 грн - вартість товару (ветеринарні медикаменти та препарати), який знаходився в аптеці станом на 24.10.2013;.

-500 грн. - за право працювати за отриманою ліцензією;

-2520 грн. - орендна плата за 1 рік (210 грн.х 12 місяців);

-5299,20 грн.- розмір єдиного внеску за одного працівника за 1 рік (441,6 грн. х 12 місяців);

-3780 грн.- ? платежів за ФОП (сплата єдиного соціального внеску, податку на прибуток) за 1 рік (315 грн.х 12 місяців).

В зв'язку з вищезазначеними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати договір про спільну діяльність від 24.10.2013, укладений між ОСОБА_3 та ним недійсним, застосувати наслідки недійсності даного Договору та стягнути виплачену ним суму в розмірі 12799,20 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і позивач суду пояснив, що все по Договору було добре і його влаштовувало. Після спливу 1 року дії Договору в нього почали вимагати кошти і тоді він дізнався, що його обманули. Він платив податок за когось, а думав, що за себе. При підписанні Договору тиску і обману не було, мета його діяльності відображена в Договорі. Оскільки він не підозрював, що його обманули, то бажання змінити умови Договору в нього не було.

В свою чергу представник позивача зазначив, що головною особливістю договору про спільну діяльність є те, що його учасники прагнуть досягти спільної мети і, зазвичай, не виступають стосовно один одного як боржники та кредитори, на відміну від учасників інших договорів. Проте, мета у позивача та відповідача була різна, що слідує з матеріалів справи та пояснень сторін. ОСОБА_1 бажав отримати більше доходу від даної діяльності, а ОСОБА_3, в свою чергу, повідомила, що у неї при укладанні договору про спільну діяльність мети ніякої не було. Вона тільки не бажала закривати торгівельну точку. А тому, укладений договір про спільну діяльність від 24.10.2013 не відповідає діючому законодавству, зокрема ст. 1130 ЦК України. Окрім цього даний Договір також вчинений під впливом обману, в розумінні ст.230 ЦК України, оскільки він не відподає внутрішній волі позивача, адже, останній при його укладанні, будучи введеним в оману, вважав, що його відповідач не обманувала, що в свою чергу дає законні підстави для визнання даного Договору недійсним. Оскільки позивачем в повній мірі виконувались умови Договору, тому сплачені останнім кошти за період дії Договору в сумі 12799, 20 грн. підлягають сплаті відповідачем. Просять позов задовольнити.

Відповідач та її представник позовні вимоги заперечили. В матеріалах справи наявне заперечення відповідача, згідно якого остання вважає вимоги позивача неправдивими та такими, що мають на меті уникнення відповідальності за прострочення виконання ним своїх зобов'язань перед нею. Зазначає, що трудову книжку у відповідача вона не брала, так як в період проходження ним у неї випробувального терміну вона не мала права заповнювати трудові книжки, оскільки такі книжки заповнюють працівники Служби зайнятості при укладенні договорів між ФОП і працівниками.

У жовтні між ними був укладений договір про спільну діяльність через те, що вона не могла прийняти на роботу ОСОБА_1, адже мала закрити торгову точку. Саме на прохання останнього вона цього не зробила, а передала йому можливість самостійно торгувати та отримувати дохід. Від поради зареєструвати у формі ФОП його власну підприємницьку діяльність ОСОБА_1 відмовився, посилаючись на небажання нести додаткові витрати. Зобов'язання за даним Договором позивач виконував неохоче, допускав прострочення. З метою мирного вирішення ситуації, вона та її чоловік ОСОБА_5 вели з позивачем усні перемовини, в результаті яких останній 17.03.2015 написав розписку та зобов'язався повернути їй 32621 грн. 20.02.2015 ОСОБА_1 повернув їй 1000 грн, однак більше коштів він нього вона не отримувала.

З метою стягнення з позивача боргу вона звернулась до суду.

Твердження відповідача про те, що він сплатив їй усю суму коштів, передбаченому Договору не відповідає дійсності. Вважає, що Договір, який було укладено 24.10.2013 між нею та позивачем є дійсним, норми ст.203 ЦК України нею не порушені. Заперечує проти припущень позивача, що вона ввела його в оману.

В судовому засіданні відповідач наголосила, що Договір укладався добровільно. На підставі даного Договору майно було передано на платній основі позивачу, який мав повернути їй за нього кошти. При укладенні даного Договору ніякої мети у неї не було. ОСОБА_1 мав сплачувати єдиний внесок за найманого працівника та частину податків за неї, як ФОП. Він отримував прибуток щомісячно і був задоволений, його все влаштовувало.

В свою чергу представник відповідача зазначив, що Договір не суперечить ст.203 ЦК України, у Фіскальній службі він не зареєстрований. Ліцензію отримувала ОСОБА_6

Просять відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав суду, що він являється чоловіком ОСОБА_3 та займався організацією підприємницької діяльності дружини. Проект Договору розробив особисто. Метою Договору було зберегти ОСОБА_1 джерело доходу. При заключенні даного Договору матеріальні цінності були передані позивачу, однак акту прийому - передачі складено не було. ОСОБА_3 вела бухгалтерську звітність та працювала на основі ліцензії.

Суд, вислухавши сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

24.10.2013 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір про спільну діяльність, що підтверджується копією даного договору (а.с.9).

Згідно п.1 даного Договору сторони ведуть спільну діяльність, а саме: роздрібна торгівля ветеринарними лікарськими засобами та супутніми товарами (ветаптека) за адресою - АДРЕСА_1 за ліцензією, що має ОСОБА_3

Пунктом 2 даного Договору був передбачений розподіл обов'язків сторін та вкладень.

Відповідно до п.п.2.1. Договору, ОСОБА_3 передає для ведення діяльності згідно отриманих нею дозволів та ліцензії на оплатній основі ОСОБА_1 матеріальні цінності та нематеріальні права:

-Товари по ціні закупки, що знаходяться станом на 18.10.2013 в аптеці на суму 15140 грн;

-Обладнання по договірній вартості: вітрини скляні вартістю 500 грн, інформаційна вивіска «BETАПТЕКА» за ціною 200 грн.;

-Право працювати за отриманою нею ліцензією та іншими дозволами погодженою вартістю 500 грн. на термін 1 рік;

-Сплачувати орендну плату згідно договору ( станом на 18.10.2013- 210 грн.)

Відповідно до п.п.2.2. Договору, ОСОБА_1 приймає під особисту відповідальність товари, матеріальні цінності та нематеріальні права і сплачує вказані в п.2.1. суми трьома частинами. Першу частину 3000 грн. сплачує до 24.10.2013, другу частину 7340 грн. до 24.11.2013, третю частину 6000 грн. до 24.12.2013.

Згідно п.п.2.2.1. Договору, ОСОБА_1 щомісячно сплачує єдиний внесок за одного працівника (441,6 грн) та ? платежів за ФОП (315 грн.).

Згідно п.п.2.2.1. Договору, ОСОБА_1 самостійно, або через рахунки ФОП сплачує постачальникам за отриманий товар тільки по попередній оплаті, або по факту поставки.

Згідно п.п.2.2.3. Договору, ОСОБА_1 сплачує (компенсує) витрати понесені за всі порушення діяльності аптеки.

Термін дії договору 1 рік.

Взаємовідносини сторін за договором про сумісну діяльність регулюються главою 77 ЦК та загальними положеннями про зобов'язання, договір (глави 47-53 ЦК).

Так, згідно ст.1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

На виконання умов договору, позивач сплачував відповідачу відповідні кошти.

Як вбачається з копій прибуткових касових ордерів за 2013-2015 роки (а.с.14, 15, 16, 60), позивачем відповідачу було сплачено 10985 грн.

Окрім цього, з копії виписок з банку (а.с.17-29) стає очевидним, що на рахунок ОСОБА_3 періодично надходили кошти з торгівельної виручки від продажу товару, сплачувався єдиний податок з фізичних осіб та податок з доходу за найманих працівників.

Відповідач, зі своєї сторони, доказів, які б заперечували доводи позивача суду не надала.

Таким чином, встановлені в судовому засіданні факти свідчать про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо виконання ним умов вищевказаного Договору.

Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору про спільну діяльність, посилаючись на порушення вимог ст.203, ст.230 ЦК України.

Даючи оцінку доводам позивача, суд враховує наступне.

Згідно ч.1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що даний Договір укладений сторонами добровільно, без примусу.

Проте, як вбачається з умов вищезазначеного Договору, відповідач ОСОБА_3 фактично зобов'язала позивача ОСОБА_1 сплатити їй повну вартість її вкладень у спільну діяльність, а також сплачувати частину її обов'язкових платежів як суб'єкта господарювання, жодної участі в діяльності ветаптеки остання не приймає, що в свою чергу суперечить вимогам ст. ст.1130, 1131 ЦК України.

Головною особливістю договору про спільну діяльність є те, що його учасники прагнуть досягти спільної мети, однак, як свідчать пояснення відповідача, остання під час укладання даного Договору з ОСОБА_1 ніякої мети не мала та передала позивачу можливість самостійно торгувати та отримувати дохід.

З огляду на це, посилання позивача на недійсність договору про спільну діяльність в зв'язку з порушенням ст.203 ЦК України є обґрунтованою і знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи.

В зв'язку з цим, враховуючи положення про диспозитивність цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що вищевказаний Договір прийнятий з порушенням ст.203 ЦК України, а саме, суперечить ст.1130 ЦК України, за своєю суттю не є договором про спільну діяльність, оскільки одна із сторін даного Договору не мала на меті спільно діяти.

Згідно зі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості повернення відшкодувати вартість того, що одержано.

Статтею 236 ЦК України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Абзацом 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюванного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, може бути заявлено як однією із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Наведене свідчить, що позивач вправі для захисту своїх порушених прав заявляти такі вимоги.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

При вирішенні даного спору, суд враховує роз'снення надані в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до яких, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору про спільну діяльність та з'ясування питання про те, чи було введено позивача в оману щодо природи правочину.

Як було встановлено судом, позивач, оспорюючи укладений правочин, посилався на те, що укладаючи даний Договір, він мав намір отримати прибуток з використанням його в подальшому для власних потреб, на відміну від відповідача, яка ніякої мети не мала, лише не бажала закривати торгівельну точку. Вважаючи, що Договір складено під впливом обману, останній вказував на те, що при укладенні Договору відповідач не повідомила його про відсутність найманих працівників, те, що ліцензіат не може передавати ліцензію або її копію іншій юридичній або фізичній особі для провадження господарської діяльності та відсутність між орендодавцем та орендарем - ОСОБА_3 договору оренди приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, дані доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Так, згідно копії податкової декларації платника єдиного податку-ФОП ОСОБА_3 за 2013 рік (а.с.12-13) вбачається, що в графі 7.Фактична чисельність працівників у звітньому періоді стоїть значення - 0. У податковій декларації за 2014 році (а.с.56-57) в цій же в графі стоїть значення - 3.

Відповідно до п.64.6. ст.64 Податкового Кодексу України, на обліку у контролюючих органах повинні перебувати угоди про розподіл продукції, договори управління майном (крім договорів щодо операцій, визначених у другому реченні абзацу другого п.п.5 п.180.1 ст.180 цього Кодексу) та договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені цим Кодексом. Взяття на облік договору або угоди здійснюється шляхом додаткового взяття на облік управителя майна, учасника договору про спільну діяльність або угоди про розподіл продукції як платника податків - відповідального за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору або угоди. Заяву про взяття на облік такий платник податків зобов'язаний подати протягом 10 календарних днів після реєстрації договору або угоди або після набрання ним чинності, якщо відповідно до законодавства реєстрація договору не проводиться.

Однак, як повідомив в судовому засіданні представник відповідача, договір про спільну діяльність не був зареєстрований у Фіскальній службі.

Як вбачається з копії договору оренди нежитлового приміщення від 25.07.2012 (а.с.72-73), даний договір був заключений на період 12 місяців, а тому строк його дії закінчився ще до моменту укладення договору про спільну діяльність.

Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин навмисного введення його в оману, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Судом встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину позивачу не були відомі вказані обставини, однак, усупереч наведених вимог Закону, суду не було надано будь-яких доказів щодо умисного введення відповідачем позивача в оману.

Крім того, зазначені доводи позивача спростовуються показами позивача та свідка ОСОБА_5, які заперечували факт введення позивача в оману. Також судом враховано та не заперечується позивачем, що останнього все в Договорі влаштовувало, бажання про зміну умов договору у нього не виникало.

З огляду на це, посилання позивача на недійсність договору про спільну діяльність в зв'язку з порушенням ст.230 ЦК України не знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги відповідача про застосування до позовних вимог позивача позовної давності, суд встановив наступне.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 23.02.2017. Строк дії Договору закінчився 24.10.2014, а тому саме з цієї дати потрібно вираховувати строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Враховуючи вимоги ст. 257 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивачем строк позовної давності пропущений не був, а тому вимоги відповідача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Згідно ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення за допомогою дослідження показів свідків, письмових та речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок по доказуванню обставин, викладених в позові покладений саме на позивачів.

Аналізуючи вищевказане, зважаючи на встановлені обставини, аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, враховуючи, що обставини викладені в позовній заяві знайшли своє часткове підтвердження в ході розгляду справи, відповідач не надав суду доказів на спростування позиції позивача, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір про сумісну діяльність не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, а тому, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, він є недійсним. В зв'язку з чим підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення на його користь коштів в розмірі 12799,20 грн., які він сплатив відповідачу.

Як вбачається з розрахунків, зроблених позивачем в позовній заяві, останнім сплачено відповідачу 12799,20 грн. Проте, дослідивши матеріали справи, а саме, копії прибуткових касових ордерів за 2013-2015 роки (а.с.14, 15, 16, 60) та копії виписок з банку (а.с.17-29), судом встановлено, що позивач сплатив більшу суму. Однак, враховуючи те, що суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню сума 12799,20 грн., яку просить стягнути позивач.

За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки порушуються права позивача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640 грн. (а.с.1).

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст. ст. 15, 20, 203, 215, 216, 230, 236, 257 ЦК України, ст. ст. 3, 11, 59, 60, 179, 213-215 ЦПК Украни, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору про спільну діяльність недійсним і застосування наслідків його недійсності задоволити.

Визнати недійсним договір про спільну діяльність від 24.10.2013, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Стягнути з ФОП ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_3, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2, кошти в сумі 12799,20 грн. (дванадцять тисяч сімсот дев'яносто дев'ять гривень двадцять копійок), як кошти отриманні за договором про спільну діяльність, а також 640 грн. (шістсот сорок гривень) судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 09.10.2017.

Суддя: