Справа № 151/1061/16-ц Провадження № 22-ц/772/2565/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_2; представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стратіїський Агроресурс» про визнання недійсним договору оренди землі,

В с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ТОВ «Стратіївський Агроресурс» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-ВН № 012155 вона є власником земельної ділянки площею 1,77 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стратіївської сільської ради Чечельницького району Вінницької області.

23 травня 2008 року відділом Держкомзему у Чечельницькому районі за номером 89 зареєстровано договір оренди землі без дати, за яким зазначена земельна ділянка передана в оренду ТОВ «Стратіївський Агрорезерв» строком на 15 років з орендною платою 407,92 грн. в рік.

Проте такий договір оренди і додатки до нього вона не підписувала, а дізналась про його існування в кінці листопада на початку грудня 2016 року, коли їй показали цей договір.

Також їй стало відомо про укладення 28 грудня 2012 року угоди про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, згідно якої замінили орендаря на ТОВ «Стратіївський Агроресурс», змінили нормативно-грошову оцінку земельної ділянки та строк договору оренди землі до 2028 року. Таку угоду вона теж не підписувала.

Враховуючи те, що договір оренди землі та угода про внесення змін до договору підписані не нею, а іншою особою, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення таких правочинів, позивач просила визнати недійсним договір оренди землі, укладений між нею та ТОВ «Стратіївський Агрорезерв» в 2008 року, зареєстрований 23 травня 2008 року у ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» за №89; визнати недійсною угоду про внесення змін до договору оренди землі від 28 грудня 2012 року, укладену між нею та ТОВ «Стратіївський Агроресурс», зареєстровану державним реєстратором ОСОБА_5 27 вересня 2013 року за № 50; скасувати державну реєстрацію правочинів від 23 травня 2008 року за № 89 та від 27 вересня 2013 року за № 50.

5 січня 2017 року позивач подала до суду заяву про зміну та доповнення позовних вимог, якою, крім заявлених раніше вимог, просила зобовязати відповідача повернути їй земельну ділянку площею 1,7733 га, кадастровий номер 020000283.

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ «Стратіївський Агроресурс» про визнання недійсним договору оренди землі кадастровий номер :02:000:0283, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Стратіївський Агрорезерв» без дати, зареєстрованого у ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України при земельних ресурсах» 23 травня 2008 року за № 89 та скасування його реєстрації; про визнання недійсною угоди про внесення змін до договору оренди землі кадастровий номер :02:000:0283, укладеної між ОСОБА_4 та ТОВ «Стратіївський Агроресурс» від 28 грудня 2012 року, яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 вересня 2013 року за № 2679913 та скасування її реєстрації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції неповно зясовані обставини справи і ухвалено рішення без аналізу доказів, поданих на підтвердження позову, та без достатнього аналізу діючого законодавства в сфері земельних відносин.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити із підстав, зазначених у скарзі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії IV-ВН № 012155 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 1,77 га, що розташована на території Стратіївської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 7).

В 2008 році (без зазначення дати) між ОСОБА_4 та ТОВ «Стратіївський Агрорезерв» укладено договір оренди землі, який зареєстрований у ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 23 травня 2008 року за № 89, з терміном дії 15 років, зі сплатою орендної плати в розмірі 407,92 грн. на рік (а. с. 5-6).

28 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Стратіївський Агроресурс» укладено угоду про внесення змін до договору оренди землі, згідно з якою орендаря ТОВ «Стратіївський Агрорезерв» замінено на орендаря ТОВ «Стратіївський Агроресурс»; визначено нормативно грошову оцінку земельної ділянки 58258,46; строк дії договору визначено до 28 грудня 2028 року; орендну плату встановлено в сумі 1 747,75 грн. (а. с. 10). Державну реєстрацію цієї угоди здійснено державним реєстратором Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 27 вересня 2013 року за № 2679913 (а. с. 11).

Згідно висновку експерта від 8 червня 2017 року № 142-П підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі без зазначення дати 2008 року, укладеному між ОСОБА_4 та ТОВ «Стратіївський Агрорезерв»; підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Власник земельної ділянки» у кадастровому плані земельної ділянки; підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Власник земельної ділянки» у акті визначення меж земельної ділянки; підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Власник земельної ділянки» у акті приймання-передачі обєкта оренди, виконані ймовірно не ОСОБА_4. Відповісти на питання по суті в категоричній формі не представляється можливим у звязку з відсутністю вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_4, недостатнім комплексом ознак для категоричного висновку.

Підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» в угоді про внесення змін до договору оренди землі від 28 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Стратіївський Агроресурс» виконаний ймовірно не ОСОБА_4. Відповісти на питання по суті в категоричній формі не представляється можливим у звязку з відсутністю вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_4, недостатнім комплексом ознак для категоричного висновку (а. с. 121-128).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обовязків.

Згідно вимог частини 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі і волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

За правилами частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

У статті 13 Закону України «Про оренду землі» дано поняття договору оренди землі, який являє собою договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно положень статей 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом.

Як свідчать матеріали справи договір оренди землі від 2008 року (без зазначення дати) укладений у письмовій формі та пройшов державну реєстрацію 23 травня 2008 року.

Угода про внесення змін до договору оренди землі укладена 28 грудня 2012 року та пройшла державну реєстрацію 27 вересня 2013 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_4 як на підставу позову зазначила, що вона не підписувала ні договір оренди землі від 2008 року, ні угоду про внесення змін до цього договору від 28 грудня 2012 року.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинства здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З метою доведення обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, представником позивача було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для визначення, чи виконано підписи в оспорюваних правочинах позивачем чи іншою особою. Таке клопотання було задоволено судом першої інстанції.

Згідно висновку експерта від 8 червня 2017 року № 142-П підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі без зазначення дати 2008 року, укладеному між ОСОБА_4 та ТОВ «Стратіївський Агрорезерв», та підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» в угоді про внесення змін до договору оренди землі від 28 грудня 2012 року, укладеній між ОСОБА_4 та ТОВ «Стратіївський Агроресурс», виконано ймовірно не ОСОБА_4. Відповісти на питання по суті в категоричній формі не представляється можливим у звязку з відсутністю вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_4, недостатнім комплексом ознак для категоричного висновку.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Оцінивши відповідно до ст. 212 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, враховуючи, що згідно висновку експерта підписи від імені ОСОБА_4, виконані в оспорюваних нею правочинах, ймовірно виконані не ОСОБА_4, а допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_6 дочка позивача, пояснила, що і договір оренди і угоду про внесення змін до договору підписувала вона, а не позивач, колегія суддів вважає, що в сукупності ці докази доводять той факт, що оспорювані позивачем договір оренди землі та угода про внесення змін до договору оренди землі підписані не нею, а іншою особою. Із чого слідує, що оспорювані правочини укладені без волевиявлення орендодавця, що згідно вимог статей 202, 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочинів недійсними, тобто задоволення заявлених позовних вимог.

Разом з цим відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, згідно вимог частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3 ст. 267 ЦК України).

Верховний Суд України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року розяснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Проте, суд першої інстанції зазначені положення закону не врахував та відмовляючи в задоволенні позову послався як на те, що позивач відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема те, що підписи під вказаними договорами оренди землі виконані не нею і їй не належать, так і на те, що позивач пропустила строк позовної давності.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачу було відомо про договір оренди землі від 2008 року та угоду про внесення змін до договору від 28 грудня 2012 року, оскільки вона знала, що належна їй земельна ділянка обробляється товариством та вона отримувала орендну плату, про що свідчать відомості про отримання орендної плати.

Позивач, виходячи із вимог статті 60 ЦПК України, не надала жодних належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження того, що протягом всього цього строку дії договору оренди землі не знала й не могла знати про порушення свого права на земельну ділянку, належну їй на праві власності на підставі Державного акта, та представник відповідача до ухвалення судового рішення подав 16 січня 2017 року до суду заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 28-31).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховані висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 22 квітня 2015 року по цивільній справі № 6-48цс15, в якій зазначено, що отримання орендної плати за договором оренди землі ще не свідчить про те, що позивач знав про порушення свого права, спростовуються наступним.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині свого рішення навів мотиви за яких застосував положення частини 3 і 4 статті 267 ЦПК України щодо строків позовної давності.

При цьому, на виконання вимог статті 360-7 ЦПК України, суд застосував наведені норми права, врахувавши правову позицію Верховного Суду України у цивільній справі № 6-2469цс-16 від 16 листопада 2016 року, згідно якої пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Також колегія суддів враховує і правовий висновок Верховного Суду України при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, який є аналогічним.

Згідно частини 3 статті 319 ЦК України власність зобовязує.

Спірна земельна ділянка знаходиться у власності позивача.

Позивач повинна розуміти наслідки укладення договору оренди належної їй на праві власності земельної ділянки, у тому числі щорічне отримання орендної плати, та у світлі вимог наведеної ч. 3 ст. 319 ЦПК України, повинна знати про стан своїх майнових прав.

Отже суд першої інстанції вірно визначився про пропущення позивачем трирічного строку позовної давності для звернення до суду.

Проте, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права послався і на ту обставину, що позивач не довела своїх позовних вимог, і на те, що позивач пропустила строк позовної давності, що суперечить розясненню Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позивачем доведено той факт, що оспорювані правочини укладені без її волевиявлення, що є підставою для задоволення позову. Разом з цим, враховуючи, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача до ухвалення рішення судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 202, 203, 215, 256, 257, 261, 267, 638, 792 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 57, 58, 59, 147, 212, 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року скасувати і ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стратіїський Агроресурс» про визнання недійсними договору оренди землі та угоди про внесення змін до договору оренди землі, відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

ОСОБА_7

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська