АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/767/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2,19,21 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Городищенського районного наторіального округу Черкаської області ОСОБА_9 про визнання договору дарування будинку недійсним ,-

в с т а н о в и л а :

16 січня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Городищенського районного наторіального округу Черкаської області ОСОБА_9 про визнання договору дарування будинку недійсним, посилаючись на те, що вони є рідними дочками померлого 11 травня 2013 року ОСОБА_10. У листопаді 2015 року їм стало відомо, що 06 червня 2009 року, батько відповідача - ОСОБА_11, незаконно, шляхом дарування відчужив житловий будинок № 3 по вулиці Симиренка в селі Мліїв Городищенського району, який є спадковим майном батька позивачів ОСОБА_10 та його брата ОСОБА_11, який є батьком відповідача.

Позивачі зазначили в позові, що даний будинок брати успадкували після смерті свого батька ОСОБА_11, який помер 16 квітня 2003 року. У зазначеному будинку раніше проживали ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 та їх два сина: ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Після смерті у 2002 році ОСОБА_12, разом із батьком ОСОБА_11, до дня його смерті у 2003 році, проживав його син ОСОБА_10, який був офіційно зареєстрований за вище зазначеною адресою та займався веденням спільного господарства зі своїми батьками.

Позивачі вказують, що ОСОБА_11, скориставшись ідентичністю свого прізвища, ім'я та по батькові з прізвищем, ім'ям та по батькові спадкодавця, померлого в 2003 році батька ОСОБА_11, шляхом шахрайських дій, від імені покійного, у приватного нотаріуса Городищенського районного нотаріального округу Черкаської області 06 червня 2009 року, посвідчив договір дарування будинку № 3 по вулиці Симиренка в селі Мліїв Городищенського району Черкаської області, на користь свого сина ОСОБА_8, на підставі чого виселив батька позивачів ОСОБА_10 з даного будинку.

Вважаючи, що вказаний правочин повинен бути визнаний недійсним у зв'язку з тим, що на момент його вчинення було порушено акти цивільного законодавства, позивачі просили суд визнати недійсним договір дарування від 06 червня 2009 року в місті Городище, укладений між ОСОБА_11, проживаючим у ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_9, реєстраційний номер 312, застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржила рішення в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення є незаконним, оскільки під час розгляду справи судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що в ході судового розгляду відповідачем та його представником не надано доказів належності вказаного житлового будинку № 3 по вул. Симиренка в селі Мліїв Городищенського району Черкаської області батькові відповідача, тому твердження суду про належність вказаного будинку дарувальнику надумані і ґрунтуються лише на припущеннях. Просить скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2017 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повній мірі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів про те, що батько відповідача ОСОБА_11, скориставшись ідентичністю свого прізвища, ім'я та по батькові з прізвищем, ім'ям та по батькові спадкодавця, померлого в 2003 році ОСОБА_11, шляхом шахрайських дій, від імені покійного посвідчив договір дарування будинку № 3 по вулиці Симиренка в селі Мліїв Городищенського району Черкаської області, на користь свого сина ОСОБА_8, є лише припущенням. Крім того суд зазначив, що доводи про те, що батько відповідача ОСОБА_11 незаконно виселив свого брата ОСОБА_10 з батьківського будинку не підтверджені жодним доказом, натомість, виходячи з того, що ОСОБА_10 проживав з 2009 року по 2013 рік у іншому будинку, у разі порушення його прав, мав достатньо часу щоб їх захистити свої порушені права.

Переглядаючи законність рішення в межах доводів апеляційної скарги та наявних матеріалів справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по справі неповно зясував обставини по справі, а тому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно до свідоцтва про народження серії ІІ-СР № 498633 від 5 грудня 1987 року (а.с. 7) та свідоцтва про народження серії І-СР № 294811 від 16 лютого 1996 року (а.с. 10) ОСОБА_6 (до шлюбу ОСОБА_6) Н.В. та ОСОБА_7 (до зміни імені ОСОБА_6)А.В. є дочками ОСОБА_10

Згідно свідоцтва про смерть серії І-СР № 215581 від 28 травня 2013 року ОСОБА_10 помер 11 травня 2013 року (а.с. 12).

Відповідно до договору дарування від 06 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_11 подарував, а ОСОБА_8 прийняв у дар житловий будинок, що розташований по вул. Симиренка, 3 у с. Мліїв Городищенського району Черкаської області, на земельній ділянці розміром 0,15 га. (а.с. 15).

Довідкою виконкому Мліївської сільської ради № 2070 від 01 жовтня 2015 року та витягом з погосподарської книги № 12-V на 2001-2005 року, підтверджується факт проживання ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 до 16 квітня 2003 року.

Згідно даних довідки № 2070 від 01 жовтня 2015 року, виданої виконавчим комітетом Мліївської сільської ради, ОСОБА_11, 05 серпня 1928 року згідно записів погосподарської книги № 12-У станом на 2001 2005 роки був зареєстрований та проживав ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 16).

Згідно копії заповіту від 04 жовтня 2002 року ОСОБА_11, проживаючий на момент складення заповіту в селі Мліїв Городищенського району Черкаської області на випадок смерті зробив заповітне розпорядження, щоб все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, все, що йому буде належати на день смерті заповідав ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в рівних долях.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторонам (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Ст. 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин).

Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо інша сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину).

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Загальним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст. 216 ЦК України, згідно якої у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, батько позивачів ОСОБА_10 продовжував проживати в ІНФОРМАЦІЯ_5. Його рідний брат ОСОБА_11І, скориставшись ідентичністю свого прізвища імя та по-батькові з прізвищем спадкодавця, померлого в 2003 року посвідчив договір дарування вищевказаного будинку на користь свого сина ОСОБА_8, на підставі чого виселив батька позивачів ОСОБА_10 з будинку.

В судовому засіданні сторони визнали, а тому даний факт є встановленим, що ОСОБА_11, не прийнявши у встановлений спосіб та строк спадщину після свого батька, не був правомочним укладати договір дарування спірного майна, оскільки на час його укладення він не був його власником.

В суді апеляційної інстанції представник приватного нотаріуса підтвердила, що на момент оформлення договору дарування, інструкціями вчинення нотаріальних дій було передбачено, що перевірка особи дарувальника проходила лише за прізвищем та ініціалами дарувальника. Тому, посвідчуючи договір дарування не перевірялося, якому саме ОСОБА_11 належить подароване майно. Крім того, в своїх показах представник нотаріуса ствердила, що дійсно будинок № 3 по вул. Симиренка в с. Мліїв Городищенського району Черкаської області міг і не належати дарувальнику, так як його прізвище та ініціали повністю співпадали із власником майна батьком дарувальника.

Отже, із вище встановлених обставин справи вбачається, що батько відповідача - ОСОБА_11, не прийнявши в установлений спосіб спадщини, та не оформивши права власності на спадкове майно, скориставшись ситуацією, незаконно здійснив правочин, який не мав права здійснювати.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Колегія суддів враховує ту обставину, що позивачами не надано доказів того, що батько позивачів прийняв спадщину, навпаки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що він як і його брат ОСОБА_11 протягом 10 років після смерті батька не зверталися до нотаріуса за прийняттям спадщини. Фактичне прийняття спадщини, після смерті батька ОСОБА_11, померлого 16 квітня 2003 року, спадкоємцями 1 черги його синами не досліджувалось судом. Також позивачами не надано доказів про порушення їх права на спадкування, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про прийняття ними спадщини після смерті батька ОСОБА_10, померлого 11 травня 2013 року.

Однак, на думку колегії суддів, наслідки укладеного правочину дарування суперечать встановленим нормам права, оскільки в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було встановлено та доведено на підставі отриманих доказів, що правочин був укладений на підставі шахрайських дій дарувальника, а тому він не може залишатися в силі і підлягає визнанню недійсним, оскільки суд не може узаконити таку правову дію, яка здійснена з порушенням всіх принципів та норм для її проведення.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи сторін щодо вмотивованості позовних вимог, апеляційна скарга є належним чином обгрунтована, а тому підлягає задоволенню, так як є всі підстави для скасування рішення суду з постановленням нового про задоволення позовних вимог позивачів про визнання недійсним договору дарування від 06 червня 2009 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_9, реєстраційний номер 312, застосувавши наслідки недійсності правочину.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому колегія суддів вирішує питання щодо судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та враховуючи, що ОСОБА_6 за подачу позовної заяви відповідно до квитанції № 15QV33467 від 16 січня 2016 року (а.с. 2) сплатила 551 грн. 20 коп. судового збору та за подачу апеляційної скарги відповідно до квитанції № 157 від 15 лютого 2017 року (а.с. 90) сплатила 704 грн. судового збору, тому ці кошти необхідно стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_8

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Городищенського районного наторіального округу Черкаської області ОСОБА_9 про визнання договору дарування будинку недійсним скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 06 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_9, реєстраційний номер 312, застосувавши наслідки недійсності правочину.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати по справі у вигляді сплати судового збору в розмірі 1 255 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :