Номер справи 623/1819/17
Номер провадження 2/623/989/2017
РІШЕННЯ

іменем України

30 листопада 2017 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого судді: Одарюка М. П.

при секретарі: Костенко В.В.

за участю судового розпорядника: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, треті особи відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, ОСОБА_5. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що їм на праві власності належить 1/3 частина житлового будинку № 27, який розташований за адресою: вул. Новаторська, м. Ізюм, Харківської області, на підставі рішення Ізюмського міського суду Харківської області. Відповідач по справі зареєстрований в спірному будинку з липня 2013 року, але з часу реєстрації не проживає в ньому. Місце його проживання позивачам не відомо, особисті речі відповідача в будинку не знаходяться. Реєстрація відповідача в спірному будинку не дає змоги позивачу оформити субсидію, а тому, з урахування уточнених позовних вимог, просять суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: м. Ізюм, вул. Новаторська 27 та зобовязати Ізюмський РС ГУДМС України в Харківській області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку.

Позивачі, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_5, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, ОСОБА_5 проти позову не заперечує.

Відповідач, ОСОБА_4, повторно в судове засідання не зявився про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не надсилав, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав.

Третя особа, відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, заперечень проти позову суду не надсилали, заяви про розгляд справи у їх відсутності не надавали.

Суд вважає за можливе розглянути справу без не зявившихся сторін на підставі наявних у справі доказів.

Судовим розглядом встановлено, що позивачам на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду від 29 листопада 1994 року в порядку спадкування належить 1/3 частина в рівних частках житлового будинку № 27 по вул. Новаторській, в м. Ізюмі, Харківської області ( а.с.4).

2/3 частини спірного будинку належать на праві власності ОСОБА_5, що підтверджується копією технічного паспорту на будинок ( а.с. 9).

Між позивачами та третьою особою, ОСОБА_5, укладено договір конкретного користування будинком № 27 по вул. Новаторській в м. Ізюмі, Харківської області ( а.с.59).

Із копії домової книги вбачається, що відповідач, ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 30.07.2013 року ( а.с.6-8).

Із довідки голови комітету кварталу від 02.08.2017 року вбачається, що відповідач, ОСОБА_4, за адресою: м. Ізюм, вул. Новаторська,27 не проживає з 30.07.2017 року ( а.с.15).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ст. 391 ЦК України.).

Глава 28 ЦК України визначає житло обєктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена правова позиція висловленав постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16, і відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України.

З урахуванням ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимогати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з ним одну із таких вимог:

- про позбавлення права власності на житлове приміщення;

- про позбавлення права користування житловим приміщенням;

- про визнання особи безвісно відсутною;

- про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В звязку з тим, що відповідачем не надано до суду доказів в підтвердження того, що він належним чином користуються спірним житлом, виконує обовязки з утримання житла, суд вважає, що вимоги є обґрунтованими.

Реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує права позивачів у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.

Окрім цього,згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши до органу реєстрації судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому вимоги позивача щодо зняття з реєстрації є зайвими.

При таких даних позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись статтями 10, 11, 60,209, 212, 214-215,224-226, 218 ЦПК України, ст. ст. 116,157 ЖК України, ст. 405 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 27 по вулиці Новаторська в м. Ізюмі, Харківської області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, іпн. НОМЕР_1 судовий збір в сумі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М. П. Одарюк