Справа №345/2723/17
Провадження № 2/345/1350/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2017 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Бандури Г.М., позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 -ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Калуш цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

02.08.2017 ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона та відповідач являються співвласниками двокімнатної квартири №5, що на вул. Каракая, 17 в м. Калуш Івано-Франківської області. ОСОБА_1 належить 7/12 частини квартири, а ОСОБА_3 5/12. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.05.2016 усунуто перешкоди у здійсненні права користування житлом шляхом вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру, зобовязано ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей. Однак, виконання вказаного рішення державною виконавчою службою було проведено тільки в травні 2017. Під час вселення позивача у житло, між нею та відповідачем виник конфлікт, в ході якого остання заподіяла ОСОБА_1 тілесні ушкодження. Також, позивач виявила відсутність своїх особистих речей коштовностей, посуду, а з гаражу зник транспортний засіб. За цими фактами внесено відомості до ЄРДР та відкрито кримінальні провадження за ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 185 КК України. Крім того, на досудовому розслідуванні перебувають матеріали кримінального провадження за ст. 356 КК України, внесені до ЄРДР 30.10.2015

Позивач вважає, що ці обставини свідчать про те, разом проживати в одній квартирі, володіти та користуватися майном, що перебуває у спільній частковій власності із відповідачем, вони не можуть.

Також зазначає, що квартира являється двохкімнатною, кімнати прохідні, провести розподіл (виділ) часток із спільного майна неможливо, що підтверджено висновком спеціалістів в галузі архітектури від 18.07.2017 №19/07/17. Про те, що сторони не можуть спільно володіти та користуватись квартирою свідчить і те, що ОСОБА_1 на даний час хворіє, перенесла важку операцію, являється інвалідом ІІ групи і, згідно висновку МСЕК, їй протипоказані психологічні навантаження. Згідно медичного висновку №4 від 05.07.2017 та виписки із протоколу ЛКК №4 від 05.07.2017 вона не може проживати ні в комунальній квартирі, ні в одній кімнаті з членами своєї сімї, за станом здоровя.

Ринкова вартість квартири №5, що на вул. Каракая, 17 в м. Калуш Івано-Франківської області станом на 17.07.2017 становить 282000 грн., згідно висновку оцінювача про вартість майна, а тому позивач вважає, що вартість частки відповідача становить 117 500 грн.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить суд: припинити право власності ОСОБА_3 на 5/12 частки двохкімнатної квартири загальною площею 47,2 кв.м., житловою площею 31,2 кв. м., ринкова вартість якої становить 282 000 грн., що знаходиться за адресою вул. Каракая, 17/5 в м. Калуш Івано-Франківської області; визнати за ОСОБА_1 право власності на належні ОСОБА_3 5/12 частки двохкімнатної квартири загальною площею 47,2 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., ринкова вартість якої становить 282 000 грн., що знаходиться за адресою вул. Каракая, 17/5 в м. Калуш Івано-Франківської області, визнавши за ОСОБА_1 право власності на квартиру №5, що на вул. Каракая, 17 в м. Калуш Івано-Франківської області в цілому; присудити ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості її частки в квартирі №5, що на вул. Каракая, 17 в м. Калуш Івано-Франківської області в розмірі 117 500 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати та витрати за надання правової допомоги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд позов задоволити з наведених у ньому підстав. Вказала, що являється інвалідом ІІ групи, іншого житла немає, однак у квартирі №5, що на вул. Каракая, 17 в м. Калуш Івано-Франківської області не проживає, так як боїться протиправних дій зі сторони відповідача. Також зазначила, що до подачі до суду позовної заяви із ОСОБА_3 не зустрічалась та не обговорювала мирне вирішення спору.

Представник ОСОБА_1 згідно угоди про надання правової допомоги від 01.08.2017 (а.с.66), договору про надання правових послуг від 11.09.2017 (а.с. 78-79) , ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала заявлений її довірителькою позов. Зазначила, що у відповідності до судової практики, для вирішення питання про припинення права на частку в спільному майні, можлива наявність хоча б одного з пунктів, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України. Так, квартира №5, що на вул. Каракая, 17 в м. Калуш Івано-Франківської області являється неподільною, що підтверджується відповідним висновком експерта, тобто провести реальний розподіл майна між власниками неможливо. Також спільне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 є неможливим, так як позивач є хворою людиною та їй не рекомендовані психологічні навантаження. А, оскільки, позивач неодноразово зверталась до органів поліції із скаргами на протиправні дії відповідача, то адвокат вважає, що стан її здоровя при спільному проживанні, погіршиться. Також, ОСОБА_2 зазначає що частка, яка належить ОСОБА_3 5/12 є незначною, та припинення права власності в даному випадку не завдасть ззначної шкоди її інтересам.

Зазначене адвокат ОСОБА_2 виклала у письмовому вигляді та долучила суду в судових дебатах (а.с.164-170).

ОСОБА_3 у судовому засіданні вказала, що ОСОБА_1 безпідставно звинувачує її у крадіжці речей та нанесенні тілесних ушкоджень. Постійно у спірній квартирі відповідач не проживає, але погоджується проживати там разом із позивачем. Спільно у квартирі вони не жили, а тому вважає твердження ОСОБА_1 про те, що спільне проживання є неможливим передчасним. Також, ОСОБА_3 зазначила, що не погоджується на компенсацію їй вартості частки квартири, оскільки її частка є значною, а іншого житла у неї немає. А тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Також, ОСОБА_3 надала суду письмове заперечення, в якому зазначає, що частка має бути незначною, а її частка у квартирі становить 5/12, що дорівнює 41,66% від цілої квартири, тобто вона не є незначною .

Річ є неподільною, так якщо проводити реальний розподіл, то може дана квартира є неподільною, щодо виділення окремо ізольованих квартир, але згідно часток сторін у цій квартирі, можна визначити порядок користування даною квартирою, про що позивач не згадує, а згідно технічного паспорта представленого позивачем житлова площа даної квартири становить 31.2 кв.м., де одна кімната має 18,9 кв.м., а друга 12,3 кв.м. Так як частка ОСОБА_3 становить 41,66% , то в користування їй може бути виділена менша кімната площею 12,3 м.кв., що є меншою розміру її частки, що ще раз підтверджує, той факт, що частка відповідача не є незначною і може використовуватися, оскільки факт неприязних стосунків між сторонами не свідчить про неможливість такого використання, а інших доказів, які б підтверджували неможливість користування цією квартирою, у справі немає.

Окрім цього, ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_1 у цій спірній квартирі не проживає, що свідчать зроблені фотографії про відсутність там її майна, крім того у позивача у власності перебуває, ще частина квартири по вул.Сівецька,2/11 в м.Калуші, де вона і проживає по даний час.

А, якщо позбавити відповідача частки у її власності, яка є значною /41,66%/, то вона залишиться без житла, так як іншого житла на праві власності у неї не має.

Представник ОСОБА_3 на підставі угоди про надання правової допомоги від 12.09.2017 (а.с.81) ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б давали підстави вважати, що припинення права власності є можливим. Сторони спільно не проживали, тому неможливо стверджувати про те, що не зможуть в майбутньому проживати разом. Оскільки, у його довірительки немає іншого житла, а тому частка у спірній квартирі для неї є значною. Той факт, що кімнати поділити неможливо не свідчить про те, що неможливо в подальшому встановити порядок користування квартирою. А тому, просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у звязку із безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Європейський суд з прав людини, в рішеннях у справах "ОСОБА_7 Мусселе проти Бельгії" та "ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД проти Ірландії" вказав, що термін "власність", як це передбачено статтею 1 Першого Протоколу, може означати або "існуючу власність", або претензії, щодо яких заявник може довести, що він принаймі має "законні підстави" отримати можливість використати право власності.

У відповідності із ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 зазначеного вище кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

В практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, за допомогою яких слід оцінювати відповідність втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого Протоколу, якщо б хоча одного критерію не буде додержано.

З урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого Протоколу та згідно із засадами українського цивільного законодавства припинення права власності особи на майно допустиме тільки з підстав, чітко визначених законом.

Згідно з положеннями ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користуванням майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Вказаний висновок, висловлений в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 у справі N 6-81цс11, який в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При вирішенні вказаного спору необхідно враховувати, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності.

При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 являються співвласниками квартири №5, що на вул. Каракая, 17 в м. Калуш Івано-Франківської області. ОСОБА_1 належить 7/12 частки квартири, а ОСОБА_3 належить право на 5/12 частки вказаної квартири.

Так, згідно висновку ФОП ОСОБА_9, зазначена вище квартира являється неподільною та провести розподіл між власниками квартири неможливо, так як такий розподіл не буде відповідати будівельним, пожежним та санітарним нормам (а.с.25).

Відповідно до висновку про вартість обєкта оцінки, складеного ПП ОСОБА_10, ринкова вартість двохкімнатної квартири загальною площею 47,2 кв.м. житловою площею 31,2 кв.м., що знаходиться в м. Калуш на вул. Каракая, 17/5 станом на 17.07.2017 становить 282 000 грн. (а.с.113).

Однак, не підтверджене доказами положення про те, що між співвласниками неможливе спільне володіння та користування спірною квартирою. Між позивачем та відповідачем не було погоджено порядку користування та володіння кімнатами квартири. Не доведено також, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні її часткою квартири. Крім того, сторони у судовому засіданні зазначали, що спільно не проживали, а тому твердження позивача про неможливість спільного проживання, станом на час звернення до суду є безпідставними.

Факт того, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до органу Національної поліції з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 спростовується тим, що кримінальні провадження зареєстровані за фактом крадіжки, нанесення тілесних ушкоджень, однак повідомлення про підозру відповідачу не вручались, обвинувальний акт відносно неї до суду не направлявся.

Також, відповідач стверджує, що немає іншого житла, окрім квартири №5, що на вул. Каракая, 17 в м. Калуш. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта (а.с. 146-147). Саме тому, суд вважає, що частка відповідача не може вважатись незначною, оскільки особу буде позбавлено права власності на єдине доступне їй житло.

Як вбачається із витягу із протоколу УСЗН Калуської міської ради від 22.02.2017 ОСОБА_1 користується квартирою №11, що на вул. Сівецькій, 2 в м. Калуш (а.с.152).

Тому, суд приходить до висновку, що у разі задоволення позовних вимог порушиться принцип розумності та справедливості.

У відповідності до положень ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Так, ОСОБА_1 було внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі вартості частки ОСОБА_3 (а.с. 112).

Згідно ч.2 ст.364 ЦК України, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Оскільки, ОСОБА_3 не визнала заявлені відносно неї позовні вимоги, то, відповідно, відмовилась від компенсації, представленої позивачем.

Таким чином, в судовому засіданні не встановлено обставин, які дають суду достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що частка відповідача, у спільному майні є незначною та не може бути виділена в натурі, а також те що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, яка не має іншого житла, а тому у суду немає підстав вважати встановленим, що в даних правовідносинах наявні умови, передбачені ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права на частку в спільному майні.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог згідно вимог ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 13, 14, 19, 41 Конституції України, практикою Європейського суду з прав людини, практикою Верховного Суду України, ст. ст. 183, 317, 321, 356, 364-365 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10-11, 58-60, 88, 212-215, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні відмовити.

Повернути ОСОБА_1, з депозитного рахунку, сплачені згідно квитанції №0.0.871243848.2 від 17 жовтня 2017 року, отримувач ГУДСА України в Івано-Франківській області, рахунок отримувача 2265, код отримувача 26289647, банк отримувача 820172, Держказначейська служба України, м. Київ 117 500 (сто сімнадцять тисяч пятсот) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення , апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

Головуючий :