Справа № 363/222/17 Головуючий у І інстанції Войнаренко Л.Ф.
Провадження № 22-ц/780/2107/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 15.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

15 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О. ,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року про відмову у забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за розпискою,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом та у подальшому подав до суду заяву про забезпечення позову, в якому просив накласти арешт на нерухоме та рухоме майно, у тому числі грошові кошти, цінні папери та транспортні засоби, що належать відповідачу ОСОБА_3, у межах ціни позову.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову про задоволення зазначеної заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до п.1, ч.1, ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було зазначено та конкретизовано перелік майна, на яке позивач просив звернути стягнення, та не надав належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом та у подальшому подав до суду заяву про забезпечення позову, в якому просив накласти арешт на нерухоме та рухоме майно, у тому числі грошові кошти, цінні папери та транспортні засоби, що належать відповідачу ОСОБА_3, у межах ціни позову (а. с. 8-10).

Разом з тим, у заяві відсутній конкретний перелік майна, на яке просив звернути стягнення позивач.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено (а. с. 33).

Згідно ч.3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускаються на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз'яснено в п.4постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу, якщо потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необґрунтованість заяви через те, що у ній не було зазначено конкретного переліку майна, на які позивач просив звернути стягнення, та не надано достатніх доказів на підтвердження вимог заявника.

Доводи, які наведені в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, та не дають достатніх підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог закону, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а ухвалу місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: