УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір №689/П/99/2007-840 від 16 листопада 2007 з моменту його укладення.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 16 листопада 2007 року між ним та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк)було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 197 979,03 доларів зі сплатою 12,39% відсотків річних строком до 16 листопада 2027 року, на забезпечення виконання якого між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору суперечать положенням ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п.п. 2.1, 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що банк, керуючись ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 2.1, 2.4 та 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та скупну вартість кредиту, надав позивачу інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, а також інформацію про всі витрати, пов'язані з одержанням кредиту, а позивач перед укладанням договору був ознайомлений із загальними умовами і тарифами банку, погодився на них, що підтверджується анкетою-заявою на отримання кредиту, наслідком чого після попереднього ознайомлення позивача із письмовим проектом договору, стало його укладення, і позивач із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору до банку не звертався та не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович