У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що вона та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 10 липня 2013 року до жовтня 2014 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_8, який на час звернення до суду проживає із матір'ю.

За період спільного проживання ними, за позичені кошти, придбано житловий будинок загальною площею 31,7 кв. м, житловою - 22,9 кв. м по АДРЕСА_1 та земельну ділянку плошею 0,0647 га.

Гроші на придбання будинку сторони позичали у фізичної особи і повертали позику разом із батьками протягом року.

Окрім того сторонами за час спільного проживання придбано і інше майно.

Просила визнати за нею право власності на 60/100 частини будинку і 60/100 частини земельної ділянки (0,03882 га) по АДРЕСА_2 оскільки на її утриманні знаходиться їх син і відповідач не надає матеріальної допомоги на його утримання.

Також просила виділити їй у власність: світильник (2 шт.), кухонну стінку, тумбочку під мийку із мийкою, бойлер, електричну духовку, тюлі та штори, кухонну вагу, набір каструль, ламінат, пральну машинку, унітаз, чайник, принтер, карнизи, апарат для вимірювання тиску, фотоапарат, телефон, хлібопічку, конвектор електричний, приставу Т-2, швейну машинку, радіо, карнизи, що є спільною сумісною власності подружжя. За відповідачем визнати право власності на 40/100 частини будинку та 40/100 частини земельної ділянки (0,02588 га), по АДРЕСА_1 та виділити йому у власність світильник (2 шт.), пилку-ножівку, тюлі та штори, тачку будівельну.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Виділено у власність ОСОБА_4 світильник (2 шт.), кухонну стінку, тумбочку під мийку із мийкою, бойлер, електричну духовку, тюлі та штори, кухонну вагу, набір каструль, ламінат, пральну машинку, унітаз, чайник, принтер, карнизи, апарат для вимірювання тиску, фотоапарат, телефон, хліб опічку, конвектор електричний, приставу Т-2, швейну машинку, радіо, карнизи. Виділено у власність ОСОБА_5 світильник (2 шт.), пилку-ножівку, тюлі та штори, тачку будівельну. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 грудня 2016 року у частині відмови у поділі будинку та земельної ділянки скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення, яким виділено у власність ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по Ѕ частини кожному: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями загальною площею 31,7 кв. м, житловою площею 22,9 кв. м по АДРЕСА_1; земельної ділянки площею 0,0647 га по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 липня 2013 року до жовтня 2014 року,

На підставі договорів купівлі-продажу від 29 липня 2013 року право власності на будинок з господарсько-побутовими спорудами і земельну ділянку площею 0,0647 га по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 (а. с. 47−49, 50, 51, т. 1)

Із заяв ОСОБА_4, поданих нотаріусу 29 липня 2013 року вбачається, що ОСОБА_4 дала згоду на придбання у спільну власність будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 (а. с. 93, 97, т. 2)

12 травня 2013 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_6 50 000 грн для придбання житлового будинку, та зобов'язався їх повернути до 30 червня 2015 року (а. с. 42, т. 1).

Згідно з розпискою від 25 червня 2013 року ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_5 70 000 грн за продаж житлового будинку.

Разом з тим у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_9 заперечив дату складання вказаної розписки та пояснив, що розписка була ним дана, коли справа знаходилася у суді.

Згідно з довідкою про доходи від 24 грудня 2014 року загальна сума доходу ОСОБА_5 за період з 01 січня 2012 року по 31 серпня 2013 року становила 36 195 грн 52 коп. (а. с. 44, т.1)

Згідно з довідкою про доходи від 12 березня 2015 року загальна сума доходу ОСОБА_4 за період з 01 січня по 31 грудня 2013 року - 38 584 грн 22 коп. (а. с. 68).

Протягом 2014 року ОСОБА_4 знаходилася на обліку в Управління соціального захисту населення Кременецької районної державної адміністрації та отримувала допомогу до досягнення дитиною трьох років у розмірі 670 грн 97 коп. та одноразову допомогу при народженні дитини у розмірі 23 220 грн.

Згідно з довідкою від 22 квітня 2016 року, виданою Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), 15 липня 2013 року подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зверталися до банку для отримання кредиту на придбання житлового будинку по АДРЕСА_1, але їм відмовлено в отримані через невідповідність застави вимогам банку (а. с. 100, т. 2).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже СК України передбачена презумпція права спільної сумісної власності подружжя і обов'язок спростувати вказане лежить на тому з подружжя, який вважає таке майно своєю особистою власністю.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України у разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, яка є обов'язковою для застосування усіма судами, дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що спірні будинок і земельна ділянка придбані під час шлюбу, відповідачем не спростовано, що вказане нерухоме майно придбано за спільні кошти подружжя, що також підтверджено показами свідків, тому апеляційний суд обґрунтовано визнав зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя і виділив кожному із сторін по Ѕ його частини.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Ступак О.В.