Номер провадження 2/754/2950/17
Справа №754/1118/17
15 травня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.
за участю секретаря - Макас Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення до квартири, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про вселення до квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1, а відповідачці - 1/3 частина вказаної квартири. Інша частина квартири належить їх бабусі ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, але спадщина на даний час не оформлена. Квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 67, 8 кв.м., жилою площею 46, 9 кв.м. У квартирі зареєстровано три особи - позивач, відповідачка та її неповнолітній син ОСОБА_4, 2012 року народження. Позивач неодноразово намагався вселитися до квартири, але відповідачка чинить йому у цьому перешкоди, не надає ключі від квартири, у зв"язку з чим позивач звертався з відповідними заявами до поліції. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд вселити його до квартири АДРЕСА_1, стягнути з відповідачки на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 600, 00 грн. та судові витрати по справі.
У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду свої заперечення щодо позову, в яких просила у задоволенні позову відмовити. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів.
Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1.
Спірна квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 67, 8 кв.м., жилою площею 46, 9 кв.м.
На даний час у квартирі зареєстровано три особи - позивач ОСОБА_1, відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_4, 2012 року народження.
Позивач ОСОБА_1 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.03.2011 року.
Відповідачка є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1997 року.
Інша частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Після смерті ОСОБА_3 позивач та відповідачка звернулися до П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, у зв"язку з чим було відкрито спадкову справу, але до цього часу свідоцтва про право на спадщину не видано.
У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що він не має можливості потрапити до квартири, користуватися нею, оскільки відповідачка чинить перешкоди у цьому, у зв"язку з чим він звертався до поліції із відповідними заявами.
Відповідачка ОСОБА_2, заперечуючи проти позову, вказує про те, що позивач до неї не звертався із проханням надати ключі від квартири, а викладене у позові не відповідає дійсності, у зв"язку з чим відповідачка просить у задоволенні позову відмовити повністю.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст.. 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення до квартири АДРЕСА_1 підлягають задоволенню, оскільки він не може потрапити до спірної квартири, хоча має право власності на частину квартири та має право користування вказаним житловим приміщенням, а тому він підлягає вселенню до квартири АДРЕСА_1.
Що стосується позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне.
Як встановлено при розгляді справи, позивачем було сплачено 600, 00 грн. адвокату Борисову Ю.П. за складання позову про вселення, що підтверджується відповідними квитанцією та чеком.
Відповідно до вимог діючого законодавства єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обгрунтованим за розміром.
При визначенні обгрунтованого розміру гонорару беруть до уваги такі фактори:
1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання дорученням; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення;
2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі;
3) необхідність виїзду у відрядження;
4) важливість доручення для клієнта;
5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт;
6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт;
7) особливі або додаткові вимоги клієнта щодо строків виконання доручення;
8) характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом;
9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.
Жоден з цих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв"язку щодо обставин кожного конкретного випадку.
Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).
До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.
Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Вказівка законодавця на обмеження розміру компенсації витрат на правову допомогу законом свідчить, що ці витрати не будуть відшкодовуватися в повному розмірі, якщо вони перевищуватимуть певну суму.
При визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката по конкретній справі, адресований клієнту.
На підтвердження відповідності понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, окрім квитанції про сплату наданих послуг. Відсутність відповідних доказів не дає можливості суду визначити відповідність понесених стороною витрат наданій правовій допомозі.
З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу немає.
Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 84, 88, 212-215, 224-233 ЦПК України, Конституцією України, ст. 9, 65, 150, 156 Житлового Кодексу України, ст. 317, 319, 358 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення до квартири - задовольнити частково.
Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: