АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5597/17 Головуючий 1 інстанції Мішуровська С.Т.
Справа № 629/5231/16-ц Доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 липня 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в:

27 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу 12 200 доларів США, що складає 317 200 грн за договором позики та сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що згідно договору позики від 23 грудня 2013 року, укладеного між ним та ОСОБА_1, останньому було передано грошові кошти у розмірі 12 200 доларів США, що станом на 18 грудня 2014 року складає 317 200 грн, строком до 01 травня 2014 року. Договір сторонами було підписано та узгоджено. Позивач неодноразово звертався з усними та письмовими вимогами до боржника, але до теперішнього часу грошові кошти не повернуті, що змушує його звертатися до суду.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 12 200 доларів США, що в національній валюті України складає 317 200 грн, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 3172 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення прийнято з порушення норм процесуального та матеріального права, вважає його незаконним та необґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із положень статей 526, 533, 625, 1046, 1166 ЦК України, та тих обставин, що відповідач не надав доказів про сплату боргу за договором позики та не спростував наявність заборгованості за цим договором.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно договору позики від 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 100 000 грн, що еквівалентно 12 200 доларів США, які зобовязався повернути до 01 травня 2014 року.

Позивач звертався до відповідача з письмовими вимогами про повернення грошових коштів, що підтверджується копіями його вимог від 01 лютого 2015 року, від 07 грудня 2016 року, у зв'язку з їх невиконанням звернувся у суд за захистом порушеного права.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобовязання має бути виражене в грошовій одиниці України гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому під іншим порядком у цій статті мається на увазі порядок і дата визначення курсу валюти.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження в договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобовязання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобовязанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Як установлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 прийняв у власність 100 000 грн, що еквівалентно 12 200 доларів США (за середнім курсом комерційних банків м. Харкова, України станом на день укладення договору).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив факт передачі позики у доларах США.

Належних та допустимих доказів на спростування факту укладення між сторонами договору позики від 23 грудня 2013 року, факту передачі грошей ОСОБА_1 ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Призначена судом першої інстанції у справі за клопотанням позивача почеркознавча експертиза, проведена не була, оскільки відповідач відмовився виконати клопотання експерта та не надав зразків підпису та почерку, а також інших документів, де є такі зразки.

В суді апеляційної інстанції клопотань щодо призначення експертизи на спростування підпису у договорі позики від ОСОБА_1 не надходило.

З огляду на викладене, апеляційний суд доводи апеляційної скарги вважає не суттєвими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_3