АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування домоволодінням, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення та встановлення порядку користування домоволодінням.

12 жовтня 2016 року судом була прийнята остаточно уточнена позовна заява ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, та ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування домоволодінням, мотивуючи тим, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2013 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння,20 по вул.Гвоздичній у м.Дніпропетровську.

Вказували, що відповідач ОСОБА_2 є власником інших 5/8 частини домоволодіння, в натурі частки не виділялись.

Зазначали, що вони є подружжям, мають малолітнього сина, а відповідачі, які також є подружжям, чинять їм перешкоди у користуванні спірним домоволодінням.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушують їх права як власників частини спірного домоволодіння, просили суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в здійсненні права часткової власності 3/8 частинами домоволодіння,20 по вул.Гвоздичній у м.Дніпропетровську; вселити ОСОБА_4, малолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_6 у домоволодіння; встановити між власниками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 порядок користування зазначеним домоволодіння, виділивши ОСОБА_4 у користування для проживання разом з сімєю житлове приміщення 1-3 площею 8,4 кв.м у житловому будинку, залишивши у спільному користуванні допоміжні приміщення веранду а-1, веранду 1-6, прихожу 1-2, кухню 1-1, туалет 1-5, а також господарські будівлі: літню кухню Б, літню кухню б, гараж Ж, сарай Е, сарай Д та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 в її інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволені частково. Усунуто ОСОБА_4 в її інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_6 перешкоди в користуванні 3/8 частинами домоволодіння №20 по вул.Гвоздичній у м.Дніпрі. Вселено ОСОБА_4, ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_5 в домоволодіння №20 по вул.Гвоздичній у м.Дніпрі.

В апеляційній скарзі відповідачі ставлять питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, оскільки їм достеменно відомо, що в провадженні апеляційного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування домоволодінням, так як ними подана апеляційна скарга, не отримують поштові відправлення, не цікавляться ходом розгляду справи, тобто зловживають своїми процесуальними правами. Крім того, дана справа тривалий час знаходиться на розгляді в апеляційному суді, а саме з березня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2013 року визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/8 частини домоволодіння №20 по вул.Гвоздичній в м.Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, померлого 26 грудня 2001 року (а.с.10-13).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2013 року рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2013 року залишено без змін (а.с.14).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Право власності на 3/8 частини домоволодіння №20 по вул.Гвоздичній в м.Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_4В (а.с.85).

17 червня 2016 року ОСОБА_8 змінила своє прізвище на «Гунько» (а.с.116).

ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 18 липня 2009 року (а.с.117).

Від спільного шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.115).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що права власників є порушеними та підлягають захисту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК Української РСР гарантовано право громадянина на житло.

Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має припущення щодо порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про здійснення певних дій для попередження такого порушення.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ч.1 ст.361 ЦК України).

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів наголошує на тому, що власником 3/8 частині спірного домоволодіння є лише позивач ОСОБА_4, яка набула право власності на нього на підставі рішення суду, яке втупило в законну силу, та зареєструвала це право у відповідних органах, що повністю підтверджується матеріалами справи.

Та звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України №6-158цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивач ОСОБА_6 не є власником частини спірного домоволодіння, а є членом сімї власника, а отже не наділений правом не звернення до суду з позовом.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що вони не чинять перешкод ОСОБА_4 у вселенні та користуванні належною їй частиною домоволодіння не можуть слугувати підставою для повного скасування оскаржуваного рішення.

Посилання апеляційної скарги на незалучення до участі у справі органу опіки та піклування також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки у даній категорії справ законодавством воно не передбачене.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 з ухваленням в скасованій частині нового рішення про відмову у задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 Вячеславоввича до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування домоволодінням залишити без задоволення.

Стягнути рівними частками з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 551 грн.20 коп.

В решті рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_9