АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Усика Г.І.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України МедведєваОлександра Вячеславовича про обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права просила ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказувала, що суд першої інстанції незаконно задовольнив подання державного виконавця, оскільки воно не обґрунтоване, не містить жодного об'єктивного доказу того, що вона саме ухиляється від виконання рішення суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Представник стягувача заперечував проти апеляційної скарги та просив її відхилити.

Державний виконавець повідомлявся належним чином про розгляд апеляційної скарги, проте в судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, а тому розгляд апеляційної скарги проведено без участі державного виконавця.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ перебуває виконавче провадження №50963985 з виконання виконавчого листа Рівненського міського суду Рівненської області від 09.02.2016 року №569/13255/14-ц щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість по кредитному договору №192-07 від 26.07.2007, відповідно до договору поруки №192-07/2 від 26.07.2007 року в сумі 13 477 547 грн. 69 коп.

Справа № 757/11507/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5643/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник тривалий час не виконує судового рішення та ухиляється від виконання зобов'язань.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння ( дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Державний виконавець обґрунтовував своє подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тим, що ОСОБА_1 знає про відкрите виконавче провадження, проте не виконує своїх зобов'язань по сплаті боргу та ухиляється від примусового стягнення боргу.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що подання державного виконавця є необґрунтованим, оскільки ним не доведено факт саме ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У поданні держаний виконавець вказував, що ОСОБА_1 неодноразово не надавала доступ державному виконавцю до свого нерухомого майна, проте жодних доказів того, що остання була належним чином повідомлена про дату та час виїздів державного виконавця на об'єкти нерухомості державний виконавець суду не надав.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказане, поверхнево розглянув подання в інтересах заявника, що призвело до постановлення необґрунтованої ухвали, оскільки доводи подання державного виконавця побудовані на припущеннях.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання державного виконавця, оскільки воно не містить доказів, які б свідчили про умисне ухилення боржником від виконання рішення суду та обґрунтованих доводів державного виконавця про доцільність тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року скасувати та постановити нову, наступного змісту:

У задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра Вячеславовича про обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді