АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Луценко О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Шебуєвої В.А.,

ОніщукаМ.І.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Одинадцята київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору даруваннянедійсним.

У мотивування вимог посилався на те, що він разом з ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з 2011року.

29.09.2015 року йому в приміщенні Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві було повідомлено про підозру про вчинення кримінального порушення, передбаченого ст.205-1 Кримінального кодексу України, санкція якої передбачає конфіскацію майна.

27.10.2015 року під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах підписав договір дарування свого єдиного житла своїй дружині ОСОБА_4.

Зауважував, що наміру дарувати квартиру у нього не було, підписав договір за дією вкрай тяжких обставин, а саме загрози конфіскації єдиного житла та на невигідних для себе умовах.

Крім того, спірна квартира єдине житло, він в ній проживає, сплачує всі комунальні платежі і це свідчить, що фактичного дарування не відбувалось, а мав місце фіктивний правочин.

Враховуючи наведене та на підставі статей 233,234 ЦК України, просив суд визнати недійсним Договір дарування квартири №296 в будинку 3-Б на вул. Малиновського в м. Києві від 27.10.2015року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 8-1257.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що сторони укладали договір дарування не маючи реального наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, позивач безоплатно передав своє єдине житло ОСОБА_4, для уникнення ймовірної конфіскації свого єдиного житла, яка в подальшому за домовленістю повинна була повернути квартиру у власність позивача шляхом нового дарування, що було основною умовою укладання оспорюваного правочину.

Позивач та свідки підтвердили, що квартира за адресою: 04212, м. Київ, вул. Малиновського, буд.3 б, кв.296, є єдиним житлом і власністю позивача, він як проживав так і проживає в ній, оплачує комунальні послуги, що свідчить про відсутність у нього намірів дарувати квартиру, і як наслідок про фіктивність даного правочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог з огляду на таке.

Як установлено судом та не заперечується сторонами у справі, позивач та відповідач з 28.12.2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

01.10.2015 року ОСОБА_2 склав заповіт на ім'я ОСОБА_4, яким заповів все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він матиме право за законом, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В. (в реєстрі за №/-1144) (а.с.43).

В подальшому, 27.10.2015 року ОСОБА_2 подарував квартиру №296 в будинку 3-Б на вул. Малиновського в м. Києві ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 8-1257 (а.с.41).

У пункті 18 договору дарування від 27.10.2015 року зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм нотаріусом роз'яснено.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що при підписанні спірного договору дарування позивач погодився з умовами договору, підписавши його і при цьому мав вільне волевиявлення.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що 29.09.2015 року йому в приміщенні Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві було повідомлено про підозру про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.205-1 Кримінального кодексу України, санкція якої передбачає конфіскацію майна, й тому під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах він підписав договір дарування свого єдиного житла своїй дружині ОСОБА_4.

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду доказів, які б свідчили про укладення договору під впливом тяжкої обставини та що за відсутності тяжкої обставини правочини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, як і не надано доказів того, що укладення оспорюваного договору не відповідало його волевиявленню.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і наданим доказам.

Частина 1 статті ст.205-1 Кримінального кодексу України не передбачає конфіскації майна, тому посилання позивача на те, що договір дарування квартири був укладений під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах у зв"язку з можливою конфіскацією майна, чим скористалася його дружина, не є переконливим.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про можливу загрозу втратити житло, позивач суду не надав.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 пояснила, що сторони останні 5 років перебували в зареєстрованому шлюбі, мали добрі стосунки, проживали в спірній квартирі. До цього також знали одне одного, оскільки відповідач доглядала батька позивача.

Складення заповіту і укладення договору дарування квартири було волевиявленням самого позивача. Передача квартири не могла відбуватися, оскільки сторони в ній проживали однією сім"єю, як подружжя.

Питання щодо визнання договору дарування недійсним виникло в результаті того, що ОСОБА_2 почав підтримувати стосунки з іншою жінкою і поселив її в спірну квартиру.

Допитані судом свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 показали суду, що сторони їх знайомі. Про укладення договору знають зі слів сторін.

Свідок ОСОБА_6 показав, що до укладення договору він чув від відповідача, що та мала повернути квартиру позивачу після закінчення слідства.

Свідок ОСОБА_7 показала, що до укладення договору вона радила позивачу не дарувати квартиру дружині, бо у нього є діти, проте він уклав цей договір.

Допитаний судом свідок ОСОБА_8- син позивача, показав, що батько уклав цей договір під впливом своєї дружини. Про укладення заповіту батько його не повідомив.

Аналізуючи покази свідків, колегія суддів приходить до висновку, що свідки не підтвердили впливом тяжкої для позивача обставин і укладення ним договору на вкрай невигідних для нього умовах.

Також звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_2 посилався й на те, що спірна квартира його єдине житло, він в ній проживає, сплачує комунальні платежі, що свідчить, що фактичного дарування не відбувалось, а мав місце фіктивний правочин.

Згідно ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Також, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року (справа №6-197цс14).

Позивачем не надано на обґрунтування цих вимог належних та допустимих доказів, як того вимагає ч.1 ст.60 ЦПК України, зокрема не надано доказів відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, в свою чергу ОСОБА_9 заперечуючи проти позову зазначала, що укладаючи спірний правочин відповідач вважала, що позивач має щирий намір подарувати їй квартиру.

Допитані судом свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не підтвердили факт укладення сторонами фіктивного договору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що підстави для визнання договору дарування недійсним, передбачені ст.ст. 233,234 ЦК України є взаємовиключними.

З наведеного вбачається, що суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Всі ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції і суд дав їм оцінку. У колегії суддів відсутні правові підстави для переоцінки доказів.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді В.А.Шебуєва

М.І. Оніщук