У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Карпенко С.О.,
Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец, ЛТД» про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, індексації та відшкодування моральної шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_6 таТовариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец, ЛТД» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец, ЛТД» (далі - ТОВ ДНВКФ «Резец, ЛТД»)про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, індексації та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року задоволено частково її позовні вимоги до відповідача та стягнуто з останнього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34 809,28 грн за період з 01 вересня 2012 року до 01 січня 2015 року. Оскільки зазначені грошові кошти були сплачені їй відповідачем лише у вересні 2015 року під час примусового виконання вказаного рішення суду, з урахуванням кількості днів затримки повного розрахунку просила з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача на свою користь 22 806, 08 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2015 року до 01 липня 2016 року, також просила стягнути середній заробіток за час затримки виплати цього середнього заробітку з 01 липня 2016 року проіндексувавши цю суму. Оскільки порушення її трудових прав призвело до моральних страждань, загострення захворювань, просила відшкодувати їй немайнову шкоду, яку вона оцінила у 6 229,47 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 02 вересня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ ДНВКФ «Резец, ЛТД» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 січня 2015 року до 31 липня 2015 року в розмірі 8 402,24 грн та моральну шкоду - 300 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04 жовтня 2016 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 року доповнено, зазначено, що в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року, рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про стягнення індексації середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог. Стягнуто з ТОВ ДНВКФ «Резец, ЛТД» на користь ОСОБА_6 індексацію середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 січня 2015 року по 31 липня 2015 року в розмірі 58,12 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6просить скасувати оскаржені судові рішення суддів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ТОВ ДНВКФ «Резец, ЛТД» просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 січня 2015 року до 31 липня 2015 року, та відшкодування немайнової шкоди в розмірі 300 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення індексації середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний виходив з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що наказом від 01 січня 2013 року № V 0101-13У ОСОБА_6 звільнена із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 27).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ТОВ ДНВКФ «Резец, ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та компенсації сум у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ ДНВКФ «Резец, ЛТД» на користь ОСОБА_6 125,47 грн компенсації сум у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову в цій частині. Стягнуто з ТОВ ДНВКФ «Резец, ЛТД» на користь ОСОБА_6 34 809, 29 грн в рахунок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 500 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 13 квітня 2014 року, а в подальшому через органи Державної виконавчої служби було сплачено на користь позивача середню заробітну плату за період затримки з 01 вересня 2012 року до 01 січня 2015 року.

Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року), згідно з нормами ст. ст. 1, 2 якого індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 %. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

На підставі ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку з індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 06 березня 2003 року (дати опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача індексації середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України зазначених положень закону і роз'яснень Пленуму належним чином не врахував, жодним чином не обґрунтував підстав такої відмови, зазначив лише, що не існує спору щодо затримки виплат по коштам, які підлягають стягненню цим рішенням.

Ухвалюючи додаткове рішення в частині згаданих позовних вимог, суд першої інстанції також не навів жодних мотивів щодо такої відмови.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, належним чином не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, та помилково зауважив, що 58,12 грн, це є інфляційні втрати за прострочення виконання зобов'язань по сплаті 8 402, 24 грн, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, натомість позивач просила стягнути індексацію, яка за своєю правовою природою є встановленим законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення індексації середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення попередніх інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_6 таТовариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково-виробничої комерційної фірми «Резец, ЛТД»задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 02 вересня 2016 року про виправлення описки, додаткове рішення цього ж суду від 04 жовтня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення індексації середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова