Справа № 297/2540/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2017 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі Куні О. І.,

за участю представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1, представника відповідача за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування будинком та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Берегівського районного суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування будинком, що знаходиться за адресою: 90202, АДРЕСА_1

Згодом ОСОБА_4 подала зустрічний позов до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання майна - житлового будинку за адресою: 90202, АДРЕСА_1; житлового будинку в АДРЕСА_2 та нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину нерухомого майна - по 1/2 на кожен об'єкт.

Зазначені позови об'єднано в одне провадження.

В подальшому ОСОБА_4 подала заяву про зміну предмета позову та залучення до участі у справі співвідповідача, якою заявила додаткові вимоги до ОСОБА_6, а саме, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_2 від 18.04.2011 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, та витребувати від ОСОБА_6 цей житловий будинок.

Первісний позов мотивований тим, що ОСОБА_3 має у власності житловий будинок в АДРЕСА_4, у якому зареєстроване місце проживання його колишньої співмешканки ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5, які там більше 4 років не проживають, а добровільно знятися з реєстрації місця проживання не бажають.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нібито з жовтня 1992 року по грудень 2013 року проживали однією сім'єю. ОСОБА_4 стверджує, що під час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними набуто у власність три вказані вище об'єкти нерухомого майна, тому просила визнати ці об'єкти їх спільною сумісною власністю, а також визнати за нею право на 1/2 частину кожного з будинків. Разом з тим, щодо житлового будинку в АДРЕСА_2, без її згоди, яка була необхідна, 18.04.2011 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був вчинений договір купівлі-продажу, а тому просила також визнати його недійсним та витребувати даний житловий будинок з володіння ОСОБА_6

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним ОСОБА_3 у судовому засіданні первісний позов підтримав, а у задоволенні зустрічного просив відмовити, з підстав, викладених у первісній позовній заяві та запереченні на зустрічну позовну заяву.

Його представник ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя та просив при вирішенні первісного позову врахувати, що ім'я та по батькові відповідачки ОСОБА_4 були написані у ньому з будинкової книги, що не відповідає її паспортним даним. Стосовно зустрічного позову, ствердив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 влітку 2012 року припинили спільне проживання, що доводиться показами допитаних у судовому засіданні свідків, а також матеріалами висновку Берегівського РВ УМВС від 22.08.2012 року, що витребувані судом. У цьому висновку зазначено, що 19.08.2012 року ОСОБА_4 прийшла до будинку по АДРЕСА_1, до свого колишнього співмешканця, з яким вони кілька днів тому розійшлися, для того, щоб забрати свої речі. ОСОБА_3 її не запускав, і тому їй уже 19.08.2012 року було відомо про порушення її колишнім співмешканцем прав на спільно набуте за час спільного проживання фактичною однією сім'єю майно. З цієї дати тому треба відраховувати строк позовної давності для вимог ОСОБА_4 про поділ їх майна. Просив застосувати строк позовної давності. Будинок по вул. Кініжі не є об'єктом спільної власності, адже придбаний ОСОБА_3 за його власні кошти. Посилання ОСОБА_4 на те, що цей будинок придбаний за рахунок продажу будинок по вул. К. Маркса, не витримує жодної критики. Також наголосив, що будинок по вул. Кініжі не може бути об'єктом спільної власності фактичного подружжя, адже відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації, а державна реєстрація цього будинку, згідно з інформаційною довідкою, відбулась 10.10.2016 року, після припинення фактичного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Зазначив також, що ОСОБА_4 є зовсім не обділеною ОСОБА_3, і за їх спільною домовленістю вона має у власності та користуванні величезний майновий комплекс у с. Дідово, де наявні значна житлова площа, кімнати для туристів тощо.

Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 у судовому засіданні просила у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити з підстав, викладених у заяві про зміну предмета позову та залучення до участі у справі співвідповідача. Разом з тим, ОСОБА_4 визнала, що після того, як вони з ОСОБА_3 припинили спільне проживання, за спільною домовленістю їй відійшов дачний будинок з усіма зручностями в с. Дідові, де вона періодично проживає, а також сусідній будинок на 3 номери, які вона здає в оренду туристам.

Її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позицію свого клієнта та зазначив, що строк позовної давності до вимог ОСОБА_4 не підлягає до застосування, разом з тим, будинок по вул. Кініжі був придбаний на ім'я ОСОБА_3 фактично за кошти ОСОБА_4, отримані нею від реалізації будинку по АДРЕСА_5

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 у судове засідання повторно не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив, тому суд ухвалив провести судовий розгляд за відсутності відповідача, що не з'явився.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_6 просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, ствердивши, що житловий будинок в АДРЕСА_2 є її будинком, і він ніколи не був власністю ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4, вони там ніколи не були і не проживали. Фактично ОСОБА_3 тільки позичив кошти її сину ОСОБА_7 для купівлі зазначеного будинку, однак щоб себе убезпечити, оформив право власності на себе, а коли ОСОБА_7 знайшов кошти, то вони у нотаріуса переоформили право власності на цей будинок на неї.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що знайомий зі сторонами з 2005 року. Одного разу у серпні 2012 року він був на дворі будинку по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_9, коли раптом ОСОБА_4 перелізла через огорожу, взяла лопату та побила вікна і двері будинку. На той момент ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом вже не проживали.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що вона виконувала функції домогосподарки та няні у будинку по АДРЕСА_1 з 2005 року по травень 2012 року. З травня 2012 року ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 не проживає. Після травня ОСОБА_10 до будинку приходила двічі на тиждень готувати та прибирати. Пригадує випадок, коли вже після припинення спільного проживання одного дня ОСОБА_4 прийшла до будинку, перелізла через огорожу та побила вікна, адже їй після цього треба було все прибрати. Після цього ще одного разу ОСОБА_4 прийшла до будинку, а саме, - осінню 2012 року, коли остаточно забрала залишок своїх речей.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що вона є донькою ОСОБА_3, і більше ніж через рік після того, як він припинив спільне проживання з ОСОБА_4, свідок переселилася до будинку по АДРЕСА_1, де проживала з батьком з осені 2013 року до кінця серпня 2014 року, до моменту її одруження. Ствердила, що станом на момент її допиту ОСОБА_4 з її батьком не проживала близько 5 років.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що вони з ОСОБА_3 були у хороших відносинах, і тому коли він дізнався, що у Берегові продається за вигідною ціною будинок, який йому приглянувся, по АДРЕСА_2 а у нього не було достатньо коштів для купівлі, то він попросив ОСОБА_3 позичити йому відповідні кошти, на що той погодився. Однак, щоб себе убезпечити, той вирішив оформити спочатку право власності на будинок на себе, а у подальшому, коли ОСОБА_7 йому віддасть суму, витрачену на купівлю будинку, то здійснять перереєстрацію права власності на цей житловий об'єкт на іншу особу, на яку попросить ОСОБА_7 Через 2,5 місяців після позички кошти були віддані і тоді й відбулась перереєстрація права власності на матір ОСОБА_7 - ОСОБА_6 Ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_3 не були в цьому будинку жодного разу в житті. У грудні 2012 року свідок був у гостях у ОСОБА_3, і помітив, що багато чого в будинку не вистачає, зокрема, не було коврів, штор і т.д. Коли він спитав ОСОБА_3, в чім річ, той відповів, що вони з ОСОБА_4 розійшлися і вона забрала ці речі.

Заслухавши пояснення учасників розгляду, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши всі обставини, які мають значення для правильного її вирішення, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

Факт непроживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 значно більше 1 року у будинку за адресою 90202, АДРЕСА_1, підтверджено поясненнями сторін, в тому числі і самої ОСОБА_4, показами свідків, та іншими матеріалами справи.

Цей будинок належить ОСОБА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 19 жовтня 1995 року (а.с. 11-13) та інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 58).

Ст. 317 ЦК України містить положення про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі її відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).

За таких обставин, так як відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутні за місцем проживання тривалий час, не беруть участі в утриманні будинку, тому слід позбавити їх права користування цим житлом. І тому первісний позов підлягає до задоволення.

Заява про застосування строку загальної позовної давності, викладена у запереченні до зустрічної позовної заяви та висловлена представником відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1, задоволенню не підлягає, обставини стосовно неї не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Таке правове регулювання застосовується до майна, набутого після 01 січня 2004 року (дата набрання чинності СК України).

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визнання осіб таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

ОСОБА_3 визнав факт їх проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю, однак заперечив вказаний нею період.

Разом з тим, ОСОБА_4 жодними належними та допустимими доказами не доводить факт проживання її з ОСОБА_3 однією сім'єю у вказаних нею часових рамках, разом з тим, допитані у судовому засіданні свідки та досліджений висновок Берегівського РВ УМВС дають підстави стверджувати, що сторони припинили спільне проживання ще у 2012 році. Недоведення даної обставини позивачкою за зустрічним позовом дає можливість суду задовольнити її лише частково, у обсязі, який визнав відповідач за зустрічним позовом, - виходячи із змісту заперечення («влітку 2012 року вирішили розійтися») та даних у судовому засіданні показів, слід визнати факт їхнього спільного проживання однією сім'єю по липень 2012 року.

Так, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивачка за зустрічним позовом вказує на те, що факт їхнього спільного проживання за вищевказаний період доводиться реєстрацією її проживання у будинку разом з відповідачем за зустрічним позовом, однак реєстрація місця проживання та сам факт проживання, - це різні речі, і підставою для звернення ОСОБА_3 із первісним позовом є саме відсутність за місцем проживання ОСОБА_4 та її сина протягом більше 4 років. Позивачка також вказує, що це доводиться первісним позовом ОСОБА_3, однак у первісному позові (абз. 4 та 6 описової частини позову) чітко вказано, що з 2012 року, більше 4 років вони проживають окремо.

Крім того, неможливо визнавати факт спільного проживання сторін з жовтня 1992 року, адже до 23.03.1994 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_17.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_4, у яких вона просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., АДРЕСА_3 та визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї будівлі підлягають до задоволення.

Для визначення правового режиму майна, набутого до 1 січня 2004 року, в тому числі і житлового будинку в АДРЕСА_2 (набуто 1995 року), слід керуватися законодавством, яке діяло на той час. Діючим в той час законодавством, зокрема, КЗпШС, ЗУ «Про власність», не передбачалось визнання об'єктом спільної сумісної власності майна, яке набуте під час перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Подібні за правовим регулюванням до ст. 74 СК України норми містилися лише у ст. 17 ЗУ «Про власність», однак для визнання майна спільною сумісною власністю осіб, необхідні були й інші умови.

Так, майно, набуте до 1 січня 2004 р. під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору про поділ майна, набутого сім'єю до 01.01.2002 р., слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135цс13).

Тобто, ОСОБА_4 повинна була довести не лише факт їхнього спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю на дату купівлі зазначеного будинку, крім того, вона повинна була довести і те, що будинок хоча б частково придбаний за рахунок її особистих коштів.

Посилання ОСОБА_4 та її представника на те, що будинок в АДРЕСА_4 придбаний за її кошти, отримані від продажу будинку за адресою АДРЕСА_6 спростовуються дослідженням відповідних договорів відповідних купівлі-продажу. А саме, договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 придбав будинок в м. Берегове, АДРЕСА_1, укладений 19.10.1995 року, а договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продала будинок по АДРЕСА_6, укладений 12.09.1996 року, тобто хронологічно майже через рік після придбання будинку в м. Берегове, АДРЕСА_1, хоча для підтвердження повинно було бути навпаки. Крім того, посилання ОСОБА_4 та її представника на те, що кошти, за які вона продала будинок по вул. Берчені, були отримані більш як за рік до самої угоди, і те, що у договорі є відповідна відмітка «3020 гривень покупець ОСОБА_14 передав продавцю ОСОБА_4 до підписання договору» спростовуються знову ж таки порівнянням двох договорів купівлі-продажу та аналізом соціально-економічних подій, що відбувались в той час в Україні. А саме, договір 19.10.1995 р. вчинений за 590 000 000 крб. (а.с. 11-13), а договір 12.09.1996 р. вчинений за 3020 грн. (а.с. 156-157). І кошти у сумі 3020 грн. не могли бути передані до ОСОБА_4 ні за рік, ні навіть за місяць до укладення договору, так як гривня як грошова валюта була уведена у обіг п. 2 Указу Президента України від 25 серпня 1996 року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» з 02.09.1996 р., тобто всього за 10 днів до вчинення зазначеного договору. Також, будинки відрізняються по своїй вартості та якості, а саме, будинок в м. Берегове, АДРЕСА_1 коштував 590 млн. крб., що еквівалентно станом на вересень 1996 р. (відповідно до п. 3 вищевказаного указу) - 5900 грн. - без урахування інфляції, а з урахуванням інфляції (153,55 %) - 9059,45 грн. та мав площу 194,5 кв.м. а будинок по вул. Берчені - 3020 грн. та 97,59 кв. м. відповідно.

Тобто, проданий будинок, який розташований по АДРЕСА_6, мав площу вдвічі меншу, а вартість втричі меншу за вартість будинку, який розташований по АДРЕСА_1.

Житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, також не підлягає визнанню об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Із досліджених з цього приводу письмових доказів, показів ОСОБА_3, ОСОБА_6, свідка ОСОБА_7, частково пояснень самої ОСОБА_4 можна дійти висновку, що правові відносини щодо даного об'єкта нерухомого майна слід аналізувати через призму ст. 235 ЦК України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Формально було вчинено два договори купівлі-продажу - 02.2011 року між першим продавцем та ОСОБА_3 та 04.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Однак аналізуючи фактичні обставини справи доходимо до висновку, що реально (за усною домовленістю між відповідними учасниками) було укладено договір купівлі-продажу між першим продавцем та ОСОБА_6, договір позички між ОСОБА_16 та ОСОБА_3, за яким останній позичив першому суму, витрачену на купівлю будинку по АДРЕСА_2 та в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за останнім договором, - договір застави, за яким ОСОБА_6 виступала у ролі майнового поручителя щодо виконання її сином ОСОБА_16 зобов'язання щодо повернення позички ОСОБА_3

Пояснення ОСОБА_4 щодо того, що житловий будинок в АДРЕСА_2 був придбаний сторонами для того, щоб у подальшому там проживав їх спільний син, спростовуються даними у подальшому нею ж поясненнями, де вона повідомила, що ніколи не була всередині цього будинку, не може розказати ні скільки там кімнат, ні який підвал. Хоча у разі, якщо б вона брала участь у купівлі даного будинку, то вона як мінімум попередньо повинна була його оглянути, в тому числі, зсередини, для того, щоб впевнитись, що він підходить для тих цілей, які вона озвучила.

Договір купівлі-продажу, за яким право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 перейшло на ОСОБА_3, укладений 04.02.2011 року, рішення про державну реєстрацію прийнято 14.04.2011 року, а вже 18.04.2011 року укладений договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Тобто, цей будинок навіть формально перебував у власності ОСОБА_3 зовсім нетривалий період часу, внаслідок чого зокрема і сімейний бюджет сім'ї Бакош-Товт не постраждав, - кошти, що були витрачені для купівлі будинку, повернулися в «сім'ю» через 2,5 місяці.

Стосовно питання розподілу судових витрат в порядку ст. 88 ЦПК України, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

ОСОБА_3 сплатив судовий збір у сумі 551,2 грн. (а.с. 1), ОСОБА_4 сплатила судовий збір у сумі 6890 грн. (а.с. 45).

Сплачений ОСОБА_3 судовий збір підлягає стягненню з відповідачів за первісним позовом у рівних частинах, відповідно до п. 36 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при цьому частина, яка стягується з ОСОБА_4, взаємозараховується з сумою, яка стягується у зворотну сторону.

В кінцевому варіанті ОСОБА_4 заявляла 9 позовних вимог, з яких суд задовольняє 2 повністю та 1 частково, що становить близько 27,78 % заявлених вимог, і тому стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає відповідна частина із сплаченого судового збору - 1913,89 грн., і після відрахування від даної суми 275,6 грн. залишається 1638,29 грн.

Стосовно стягнення з ОСОБА_3 витрат на правову допомогу, то така вимога задоволенню не підлягає, так як позивачкою за зустрічним позовом не було долучено ні доказів сплати нею відповідної суми коштів за надану правову допомогу, ні відповідного розрахунку вартості наданої правової допомоги, з деталізацією, які дії були вчинені, за який час тощо.

Так, відповідно до абз. 4 п. 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ухвалу про забезпечення позову від 02.12.2016 року слід скасувати, так як арешт накладено на все майно ОСОБА_3, що у випадку часткового задоволення позову буде не співмірним із позовними вимогами, що задоволені.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 84, 88, 212, 214 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 69, 74 СК України, ст. 17 ЗУ «Про власність», ст.ст. 15, 317, 319, 321, 368, 372, 391, 405 ЦК України, ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: 90202, АДРЕСА_1

Зустрічний позов задовольнити частково.

Встановити факт, що з 24 березня 1994 року по липень 2012 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживали однією сім'єю і перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., АДРЕСА_3.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 275,6 грн. (двісті сімдесят п'ять гривень 60 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1638,29 грн. (тисяча шістсот тридцять вісім гривень 29 копійок).

Ухвалу про забезпечення позову від 02.12.2016 року скасувати, знявши арешт, накладений на все майно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_1, та знявши заборону ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо належного йому рухомого та нерухомого майна.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ільтьо І. І.