Справа № 645/3906/17
Провадження № 2/645/2204/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Горпинич О.В.,

секретар судового засідання Погрібняк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», Комунального підприємства «Харківводоканал», Комунального підприємства «Комплексу по вивозу побутових відходів», Акціонерної компанії «Харківобленерго», третя особа Управління праці та соціального захисту населення Немишлянського району Харківської міської ради про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, яким просив суд на підставі Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України визнати дії Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», Комунального підприємства «Харківводоканал», Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів», Акціонерної компанії «Харківобленерго», а саме: щодо надання субєктивної інформації про начебто його заборгованість без підтвердження рішення суду Управлінню праці та соціального захисту населення Немишлянського району м. Харкова, в результаті чого йому було призупинено нарахування субсидій незаконним та такими, що порушують його права, як громадянина та споживача. В обґрунтування позову посилався на те, що він добросовісно виконує свої обовязки щодо сплати комунальних платежів у повному обсязі. З 01.04.2017 року він перестав сплачувати комунальні послуги з вини Управління праці та соціального захисту населення Немишлянського району м. Харкова та не буде сплачувати до тих пір, поки Управління не надасть йому законні розрахунки, починаючи з квітня 2017 року, так як йому не відомі суми обовязкових платежів. 27.07.2017 року позивач звернувся до Управління та просив повідомити виконують працівники Управління у своїй діяльності нормативні акти, що регулюють цивільні правовідносини, також прохав повідомити, на якій підставі працівники Управління прийняли рішення упразднить функцію судів, приймаючи на себе рішення про наявність у громадян України заборгованості по сплаті житлово комунальних послуг. Також просив підтвердити його заборгованість по комунальним послугам судовими рішеннями, або судовими наказами. В своєму листі начальник Управління повідомив, що працівники Управління у своїй діяльності виконують нормативні акти, що регулюють цивільні правовідносини, та їм достатньо інформації про наявність або відсутність простроченої більше ніж два місяці заборгованості по сплаті комунальних послуг, при цьому наявність або відсутність судового рішення або наказу не потребується. Позивач зазначав, що комунальні підприємства скористалися ситуацією, що склалася, та перекваліфікувалися в колекторські фірми, які займаються вимаганням. Дії комунальних підприємств, на думку позивача, без інформації про заборгованість споживача без рішення суду є незаконними. Позивач зазначав, що комунальні служби, вважають, що він порушує їх права, та у них є право подати на нього в суд, і тільки у тому разі, якщо суд стягне з нього на їх користь будь - яку суму - ця комунальна служба має право надати інформацію про заборгованість, яка підтверджена рішенням суду.

На підставі викладеного, до суду було подано позовом.

У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені вище, просив задовольнити позов.

Представники КП «ХТМ», АК «Харківобленерго», КП «Харківводоканал» заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість.

Представник КП «КВБО» в судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не подав.

Третя особа: Управління праці та соціального захисту населення в Немишлянського району Харківської міської ради, в дане судове засідання не зявилися, проте раніше у судових засіданнях заперечували проти задоволення позовних вимог.

Суд, вислухавши позивача, представників відповідачів та третьої особи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (стаття 11 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Якість житлово-комунальної послуги - сукупність нормованих характеристик житлово-комунальної послуги, що визначає її здатність задовольняти встановлені або передбачувані потреби споживача відповідно до законодавства.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово - комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово - комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово - комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обовязок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, оплачувати житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що позивач мешкає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 250-в, кв. 51.

За вищевказаною адресою відкрито особовий рахунок № 4021051 на імя ОСОБА_1 на підставі договору про користування електричною енергією від 15.05.2015 року.

Згідно Закону України «Про електроенергетику» передача електричної енергії - транспортування електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами на підставі договору. Постачання електричної енергії - господарська діяльність, пов'язана з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору. Споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Субєкти електроенергетики - субєкти господарської діяльності незалежно від їх відомчої належності та форм власності, що займаються виробництвом, передачею, розподілом, постачанням електричної енергії та теплової енергії при централізованому теплопостачанні, а також субєкт господарської діяльності, що здійснює централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління (стаття 1 Закону).

Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 із змінами та доповненими, а саме п. 42 передбачено, що побутовий споживач зобовязаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та Правил.

Договором про користування електричною енергією, який підписаний ОСОБА_1 15.05.2015 року, передбачено, що розрахунки за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. По факту отримання платіжного документа, виписаного Енергопостачальником, оплата здійснюється у термін, обумовлений у платіжному документі (п. 16). Споживач несе відповідальність за прострочення внесення платежів за електричну енергію (п. 20).

Правилами оплати спожитої електричної енергії передбачено, що оплата спожитої електричної енергії може здійснюватися: за розрахунковими книжками; за платіжними документами, які виписуються енергопостачальником; за карткою попередньої оплати. Порядок та форма оплати спожитої електричної енергії визначаються у договорі. У платіжному документі електропостачальник обовязково має зазначити: номер особового рахунка; адресу обєкта; призначення платежу; період, за який проводиться розрахунок; значення попередніх та поточних показів засобу обліку (багатофункціонального/зонного засобу обліку у разі його наявності); дату зняття фактичних показів засобу обліку (у разі проведення розрахунків за платіжними документами, які виписуються електропостачальником); обсяг спожитої електричної енергії; тарифи; розмір наданих пільг та житлових субсидій; суму до оплати (п. 22 Правил).

Крім того, позивач є споживачем послуг КП «Харківводоканал», КП «ХТМ», КП «КВБО».

Відповідно до ч. 2 та ч. 10 ст. 35-1 Закону України «Про відходи» власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з юридичною особою, яка в установленому порядку визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснюють оплату таких послуг та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Орган місцевого самоврядування на конкурсних засадах визначає виконавця послуг з перевезення побутових відходів з певної території населеного пункту.

Так, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.12.2011 року № 940 «Про визначення виконавця послуг з вивезення побутових відходів в місті Харкові» виконавцями послуг з вивезення побутових відходів у м. Харкові було визначено КП «Комплекс з вивозу побутових відходів», КП КГ «Харківкомуночиствод», та ТОВ «Харків Екоресурс».

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно до п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Позивач зобовязаний своєчасно та в повній мірі вносити плату за надані відповідачем послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Згідно з вимогами ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV від 24.06.2004 року плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами затвердженими в установленому порядку.

Порядок надання комунальних послуг (в тому числі і послуги з централізованого опалення), порядок обліку та оплати цих послуг, а також права та обов'язки сторін визначаються згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила) та типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відносини з приводу надання фізичним особам житлово-комунальних послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, централізованого опалення, водопостачання регулюються положеннями ЖК України, Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 року, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 зі змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України №1268 від 31.10.2007 року, №933 від 03.09.2009 року, № 151 від 17.02.2010 року, № 1135 від 31.10.2011 року (далі - Правила).

Відповідно до п. 1 зазначених Правил, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання; - опалювальна площа (об'єм) квартири (будинку садибного типу) це загальна площа (об'єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Відповідно до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21. 07. 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг за спожиті комунальні послуги є календарний місяць, плата за який вноситься не пізніше 20 числа наступного за рахунковим місяцем.

Згідно п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачання, якщо це можливо за існуючими технічними умовами. Це право не є абсолютним, воно може бути реалізоване за певних умов.

За визначенням ст. 1 Закону України від 24.06.2004 року "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з ст.ст. 66, 67 Житлового кодексу України, плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 68 Житлового кодексу України, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобовязаний своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги. Плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського фонду вносяться щомісячно.

Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, одностороння відмова не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання.

Відповідно до п. 3 Постанови КМУ від 21 жовтня 1995 року №848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» призначення субсидій та контроль за їх цільовим використанням здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві і Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх створення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення).

Відповідно до п. 15 постанова КМУ від 21 жовтня 1995 року №848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» громадянам, які проживають у приватних будинках, квартирах чи кімнатах, субсидія для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг надається шляхом перерахування коштів на рахунок підприємств, що надають комунальні послуги.

Громадяни, яким призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, зобов'язані щомісяця сплачувати вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим.

Рішення, як і доказування, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи надані суду відомості, позивачем суду так і не доведено які саме його права порушують підприємства відповідача, тобто позивачем обраний не вірний спосіб захисту його прав.

За таких обставин суд дійшов висновку, що в діях підприємств відповідачів відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про надання субєктивної інформації, так як інформація про наявність заборгованості є достовірною, будь-яким чином не порушує особисті немайнові права позивача, не завдає шкоди та не перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а тому позовні вимоги про визнання дій незаконними щодо надання субєктивної інформації задоволенню не підлягають.

Необхідно зауважити, що захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Загальний перелік таких способів захисту, передбачений ст. 16 ЦК України, якою передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частіше спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

На думку, суду обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає способам захисту цивільних прав, визначених ст. 16 ЦК України. Не визначений обраний позивачем спосіб захисту права і спеціальним законом.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання дій підприємств відповідачів неправомірними є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню з наведених вище підстав.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.6, 8, 10, 60, 88, 169, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -