УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., ЗавгородньоїІ.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, про визнання недійсним розпорядження та державних актів на право власності на землю за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» на рішення апеляційного суду Київської області від 7 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що прокуратурою Київської області за результатами вивчення законності відведення земель лісогосподарського призначення на території Обухівського району Київської області встановлено, що розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації від 7 квітня 2008 року №№ 444 - 470 вилучено з постійного користування земельні ділянки ДП «Київське лісове господарство» загальною площею 26,73 га, змінено їх цільове призначення, затверджено проект землеустрою та передано у власність 27 громадянам на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаних розпоряджень управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області 5 серпня 2008 року видано 27-ми громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на їхні земельні ділянки. В подальшому частина землевласників на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок відчужила отримані земельні ділянки, загальною площею 22,77 га, ОСОБА_4, яка в свою чергу у вересні 2009 року отримала державні акти на право власності на спірні земельні ділянки. Поряд з цим, ОСОБА_4 здійснила поділ земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, в результаті чого було сформовані дві окремі земельні ділянки. Інші власники відчужили на підставі договорів купівлі- продажу спірні земельні ділянки, загальною площею 3,96 га, ОСОБА_5, яка у листопаді 2009 року отримала державні акти на право власності на ці земельні ділянки. Нові власники будь-яких дій щодо проведення реєстрації своїх прав на землю у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаних земельних ділянок не проводили.

Посилаючись на вказані обставини, перший заступник прокурора Київської області просив суд визнати недійсними розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 7 квітня 2008 року №№ 444, 445, 446, 447, 448, 449, 450, 451, 452, 453, 454, 455, 456, 457, 458, 459, 460, 461,462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469, 470; визнати недійсними видані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 державні акти на право власності на земельні ділянки; витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 22,77 га, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області; витребувати з володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,96 га, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року позов задоволено повністю. Визнано недійсними розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 7 квітня 2008 року №№ 444, 445, 446, 447, 448, 449, 450, 451, 452, 453, 454, 455, 456, 457, 458, 459, 460, 461,462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469, 470. Визнано недійсними видані ОСОБА_4 державні акти на право власності на земельні ділянки серії: НОМЕР_3, з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_4, з кадастровим номером НОМЕР_5 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_6, з кадастровим номером НОМЕР_7, з кадастровим номером НОМЕР_9 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_10 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_11 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_12, з кадастровим номером НОМЕР_13 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_14 площею 0,9900 га. Визнано недійсними видані ОСОБА_33 державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_15 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_16 площею 0,9900 га. Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 22,7700 га. з кадастровими номерами НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області. Витребувано з володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,96 га, з кадастровими номерами НОМЕР_21, НОМЕР_22, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 7 лютого 2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство», просить скасувати зазначене рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 7 квітня 2008 року Київською обласною державною адміністрацією було винесено розпорядження №№ 444 - 470, якими вилучено з постійного користування земельні ділянки ДП «Київське лісове господарство» загальною площею 26,73 га, змінено їх цільове призначення, затверджено проект землеустрою та передано у власність 27-ми громадянам на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства.

5 серпня 2008 року на підставі вказаних розпоряджень управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області вказані земельні ділянки видано 27-ми громадянам та зареєстровано державні акти на їхні земельні ділянки.

У подальшому частина землевласників на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок відчужила отримані земельні ділянки, загальною площею 22,77 га, ОСОБА_4, яка в свою чергу у вересні 2009 року отримала державні акти на право власності на спірні земельні ділянки. Поряд з цим, ОСОБА_4 здійснила поділ земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, в результаті чого було сформовані дві окремі земельні ділянки.

Інші власники відчужили на підставі договорів купівлі-продажу спірні земельні ділянки, загальною площею 3,96 га, ОСОБА_5, яка у листопаді 2009 року отримала державні акти на право власності на ці земельні ділянки.

Апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, віднесені до категорії лісів і вибули з володіння держави в особі Кабінету Міністрів України та з користування ДП «Київське лісове господарство» поза їх волею, тому, правові акти індивідуальної дії голи обласної державної адміністрації були спрямовані на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищувала 1 га, розпорядження якими відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України, отже, голова обласної державної адміністрації перевищив надані законом повноваження.

Разом із тим, відповідачами ОСОБА_5 заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

На підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України, прийнятій за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року.

Вказаний висновок щодо застосування норм права, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Так, апеляційний суд установивши, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, віднесені до категорії лісів і вибули з володіння держави в особі Кабінету Міністрів України та з користування ДП «Київське лісове господарство» поза їх волею, тому, правові акти індивідуальної дії голи обласної державної адміністрації були спрямовані на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищувала 1 га, розпорядження якими відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України, отже, голова обласної державної адміністрації перевищив надані законом повноваження, проте прокурор в інтересах держави звернувся до суду з указаним позовом у червні 2015 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 7 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

І.М. Завгородня

Л.М. Мазур