Справа № 219/2724/16-ц
Провадження № 2/219/38/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 жовтня 2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

судді Павленко О.М.,

за участі секретаря Брагіної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, згідно якого просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та розподілити майно подружжя, вказує, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Шлюб було зареєстровано 1 жовтня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського управління юстиції. Шлюбні відносини між ними були вичерпані, з травня 2015 року вони припинили шлюбні відносини та на теперішній час рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.11.2015 року їх шлюб розірвано. За час їхнього шлюбу в результаті спільного рішення та спільних зусиль, на грошові кошти, які були отримані у кредит, влітку 2006 року вони придбали будинок, розташований за адресою: вул. Нова 11/2 в с. Хромове Бахмутського району Донецької області. Після розірвання шлюбу ними не було досягнуто компромісу з приводу розподілу їх сумісного майна, а саме - будинку. Відповідач не бажає спілкуватись на цю тему, всіляко перешкоджає у вирішенні цього питання в добровільному порядку. Крім того, всі оригінали правоустановчих документів на будинок знаходяться у відповідача, позивачу він не надає їх в категоричній формі, та навіть не бажає надати копії вказаних документів. Таким чином, позивач не має ніякої можливості отримати оригінали документів на їх з відповідачем будинок, бо останній не бажає ділити майно, вважаючи, що якщо у позивача не має документів, то вона позбавлена і права на сумісне майно. У звязку із чим за захистом своїх законних прав вона була змушена звернутися до суду. 17.05.2017 року позивач ОСОБА_1 надала уточнену позовну заяву, згідно якої просить визнати будинок, розташований за адресою: Донецька область, Бахмутський район, селище Хромове (Артемівське), АДРЕСА_1, придбаний за час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності ? частину вказаного будинку.

Відповідач за основним позовом ОСОБА_2 проти позову ОСОБА_1 заперечував, зазначив, що вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що 21.06.2006 року він придбав чотирьохкімнатну квартиру (половину будинку), загальною площею 125,80 кв.м, яка розташована за адресою: Донецька область, Артемівський район, селище Артемівське 1, АДРЕСА_2. Але для придбання нерухомості отримав кредит у сумі 18 700 доларів США, уклавши договір про надання споживчого кредиту № 137-ТТ№11(НД) з АКІБ «УкрСиббанк». Умовами забезпечення кредиту є іпотека квартири, фінансова порука батька відповідача. Відповідач звернув увагу на те, що позивач взагалі ніколи не працювала, доходу не мала. Утримання позивача та її доньки від першого шлюбу здійснював відповідач, який був єдиним працюючим у сімї (протягом 2000-2014 рр. працював на керівних посадах у банках). У звязку із суттєвою зміною вартості валюти у 2008 року, заборгованість за кредитом не могла бути погашена ним самостійно, тому фінансовий поручитель (батько відповідача) здійснював погашення кредитної заборгованості, оскільки доходів відповідача не вистачало на погашення валютного кредиту та на утримання дружини та її дитини.

Крім того, 29.06.2016 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому вказав, що 1.10.2005 року був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем. Через постійні непорозуміння, суперечки між подружжям, різні погляди та плани на майбутнє, у 2007 році подружжя звернулося до органів РАГС з проханням розірвати шлюб, але протягом наданого строку на примирення, за умовами батьків, відповідач погодився відмовитися від розірвання шлюбу, та подружжя відкликали заяву про розірвання шлюбу. Дітей від шлюбу немає, спільне життя не склалося через непорозуміння подружжя та з травня 2015 року фактично припинені шлюбні відносини, у звязку із чим 10.11.2015 року рішенням суду за заявою відповідача шлюб розірвано. 21.06.2006 року він придбав половину будинку на два власника - чотирьохкімнатну квартиру, яка розташована за адресою: Донецька область, Артемівський район, селище Артемівське 1, АДРЕСА_2. За домовленістю сторін продаж квартири згідно договору купівлі - продажу здійснено за 22 000 доларів США. Вартість квартири згідно реєстру прав власності БТІ - 53 338,00 грн. У той же день, 21.06.2006 року відповідач для придбання нерухомості отримав кредит у сумі 18 700 доларів США, уклавши договір про надання споживчого кредиту № 137-ТТ№11(НД) з АКІБ «УкрСиббанк». Умовами забезпечення кредиту є іпотека квартири, фінансова порука батька відповідача. Різницю у сумі 5 000 доларів США між витратами на придбання квартири, нотаріальне посвідчення договорів та сумою кредиту, ОСОБА_2 сплатив, отримавши грошові кошти від свого батька - ОСОБА_3. Наголосив, що позивач ОСОБА_1 доходу не мала. Він сам забезпечував витрати на побутові речі, харчування, одяг, відпочинок, подорожі за кордон, та здійснював поточний ремонт автомобілю позивача, витрачав кошти на обслуговування ОСОБА_1 у приватних медичних клініках. У звязку із суттєвою зміною вартості валюти у 2008 року, заборгованість за кредитом не могла бути погашена ним за свої зароблені грошові кошти. Тому, фінансовий поручитель його батько здійснював погашення кредитної заборгованості, оскільки доходів ОСОБА_2 не вистачало на погашення валютного кредиту та на утримання дружини та її дитини від першого шлюбу. На погашення кредиту також надавав грошові кошти рідний брат відповідача - ОСОБА_4 Протягом 2000-2014 рр. відповідач працював на керівних посадах у банках. З огляду на його дохід, банк прийняв рішення про можливість надання йому валютного кредиту, але за умови фінансової поруки батька відповідача. Внаслідок ліквідації банку, де працював ОСОБА_2 у грудні 2014 року, - останнього було скорочено. Втративши основне місце роботи та стабільний дохід, він здійснював пошук роботи та обліковувався у місцевому центрі зайнятості. Позивач всупереч пропозиціям чоловіка ніде не працювала, дохід не отримувала, роботу не шукала, у центрі зайнятості не реєструвалася. У звязку з тим, що відповідач не міг забезпечити дружині той рівень життя, який був у дружини у той час коли він працював, - суттєво погіршилися відносини подружжя (початок 2015 року). Банк заявляв претензії зі сплати боргу за кредитом, погрожував зверненням стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру). Позивач не прагнула знайти спільно вихід із ситуації, знайти роботу, отримати дохід. Замість того у травні 2015 року взагалі переїхала в інше місто (ОСОБА_4). Відповідач вказує, що фактично всі затрати по придбанню та поліпшенню спірного будинку (квартири) здійснені за рахунок батька та брата відповідача, що свідчить про те, що джерелом набуття прав власності на квартиру є грошові кошти батька та брата ОСОБА_2 У звязку із чим просив визнати його особистою приватною власністю квартиру за адресою: Донецька область, Бахмутський район, селище Артемівське, АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилались на обставини, викладені у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та заперечували проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в зустрічному позові. Позов ОСОБА_1 не визнали та заперечували проти його задоволення.

Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, їх представників, покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 1 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (дошлюбне ОСОБА_7) ОСОБА_8 був зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського МРУЮ, актовий запис № 196, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕЛ № 006236 (т.1а.с.5).

Заочним рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.11.23015 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.6).

Згідно трудової книжки БТ-ІІ № 0566931, яка належить ОСОБА_2, він з 4.12.2002 року по 11.07.2006 року працював у АКБ «УкрСиббанк» на посаді спеціаліста 2 категорії (2002-2003 рр.), у 2004 році був переведений на посаду спеціаліста 1 категорії, а 18.02.2004 року став провідним спеціалістом з продажу. З 1.08.2006 року по 7.06.2013 року працював на посаді начальника Артемівського відділення у ВАТ «Кредитпромбанк», з 10.06.2013 року по 24.07.2013 року - у АТ «Дельта Банк» начальником Артемівського відділення № 1, з 24.07.2013 року по 22.12.2014 року у ПАТ «Терра Банк» (радник Голови Правління, начальник відділення № 51). З 23.01.2015 року по 17.01.2016 року стояв на обліку у Артемівському міському центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю (т.1 а.с.49-57).

У період сумісного подружнього життя позивача та відповідача, згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського районного округу Донецької області ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 1641, ОСОБА_2 придбав квартиру № 2, що розташована в будинку за № 11 на вулиці Новій у селищі Артемівське, Артемівського району Донецької області, загальною площею 125,80 кв.м та складається з чотирьох кімнат жилою площею 65,70 кв.м. Пунктом 4 договору визначено, що продаж квартири здійснено за 111 100 грн., що відповідає на момент укладення договору еквіваленту 22 000 доларів США (т.1 а.с.65-66).

В судовому засіданні сторони вказали, що вказана квартира № 2 є фактично половиною будинку, який розділений на два власники.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 є власником квартири (реєстраційний номер 14666703), яка розташована за адресою: Донецька область, Артемівський район, селище Артемівське, вул. Нова, 11/2, та належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11006273 від 21.06.2006 року (т.1 а.с.68). Відповідно до довідки КП «Бахмутське бюро технічної інвентаризації» № 256 право власності на нерухоме майно за адресою: селище Артемівське, вул. Нова, 11/2 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі № 1641 від 21.06.2006 року (т.1 а.с.38).

21 червня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки (житлове приміщення). Відповідно до умов договору (п.1.1) Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно житлове приміщення, а саме - квартиру за адресою: Донецька область, Артемівський район, селище Артемівське, АДРЕСА_3, площа: загальна 125,8 кв.м, житлова 65,70 кв.м. За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки становить 111 100 грн. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобовязань Іпотекодавця за Договором про надання споживчого кредиту №137-ТТ№11(НД) від 21.06.2006 року (п.1.2 договору) (т.1 а.с.69-74).

21.06.2006 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 137-ТТ№11 (НД) між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, відповідно до умов якого Банк зобовязався надати Позичальнику, а Позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 18 700 доларів США 00 центів та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором (п.п.1.1,1.2). У пункті 1.4 визначено, що Кредит надається Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника), а саме - на придбання нерухомості (т.1 а.с.132а-139).

У розділі 2 договору умовами забезпечення виконання зобовязань Позичальника за договором приймається застава нерухомості (згідно договору іпотеки № б/н від 21.06.2006 року) та порука (договори поруки № 137-ТТ №11 (НД)/П1 та № 137-ТТ №11 (НД)/П2 від 21.06.2006 року). Невідємною частиною Договору про надання споживчого кредиту від 21.06.2006 року є графік погашення кредиту (додаток №1).

Відповідно до договору поруки № 137-ТТ №11 (НД)/П1, укладеного 21 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (кредитор), ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_3 (поручитель), Поручитель зобовязався перед Кредитором відповідати за виконання Позичальником усіх його зобовязань перед Кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору № 137-ТТ № 11 (НД) від 21.06.2006 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У випадку невиконання Позичальником своїх зобовязань по кредитному договору кредитор має право предявити свої вимоги безпосередньо до Поручителя, які є обовязковими до виконання на день з моменту невиконання своїх зобовязань Позичальником по кредитному договору (т.1 а.с.143).

З довідки АТ «УкрСиббанк» від 14.09.2016 року (вих. № 58-4-5/590) вбачається, що станом на 14 вересня 2016 року прострочена заборгованість (загальна непогашена сума, без урахування пені, за процентами та основним боргом), прострочені комісії та штрафи за кредитним договором ОСОБА_2 від 21.06.2006 року - відсутні, фактично сплачено: основна сума боргу 18 700 доларів США, проценти 8 101 доларів США 68 центів (т.1 а.с.226-227).

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив (п.22), що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В судовому засіданні відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вказав, що будинок був придбаний на його особисті кошти, які він отримував від свого батька ОСОБА_3 для придбання квартири та погашення заборгованості по кредиту на квартиру за адресою: с-ще Артемівське-1, вул. Нова, 11/2, на підтвердження чого суду були надані розписки, а саме: для придбання квартири початковий внесок по кредиту та оформлення угоди: 19.06.2006 року 5 000 доларів США, для погашення заборгованості: 25.04.2009 року 5 000 доларів США; 28.04.2009 року 6 200 доларів США; 08.05.2009 року 3 000 доларів США; 17.06.2009 року 1 000 доларів США; 21.07.2009 року 1 100 доларів США; 28.12.2015 року 3 000 доларів США (т.1 а.с.127-132, т.2 а.с.5).

Згідно розписок передача грошей відбувалася у присутності свідка ОСОБА_10.

На підтвердження надання відповідачу (за первісним позовом) ОСОБА_2 грошових коштів для погашення кредиту за рахунок зняття їх з депозитного рахунку його батька, суду надана довідка ПАТ «Кредитпромбанк» (від 10.06.2016 року) про закриття депозитних рахунків (т.1 а.с.238), а саме: на імя ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) в Донецькій філії ПАТ «Кредитпромбанк» були відкриті рахунки по депозитних вкладах: строковий депозитний вклад згідно договору № 000880/FDDV17-08 від 17.07.2008 року на суму 22 181 доларів США, який закрито 20.07.2009 року; строковий депозитний вклад згідно договору № 000390/FDDV17-07 від 03.09.2007 року в гривні, який закрито 05.09.2009 року; строковий депозитний вклад згідно договору № 000875/FDDV17-08 від 16.07.2008 року на суму 102 700 грн., який закрито 17.07.2008 року.

Також, відповідач за первісним позовом зазначає, що значні суми в рахунок погашення кредиту були внесені 29.04.2009 року в сумі 6 208,88 доларів США, 8.05.2009 року 3 050 доларів США, 17.06.2009 року 1 000 доларів США, 21.07.2009 року 1 100 доларів США, та 28.12.2015 року у розмірі 2 957,61 доларів США, а саме - в ті дати, коли йому надавав кошти батько, що вбачається з виписки по кредитному договору ОСОБА_2 за період з 21.06.2006 по 04.07.2016 (т.2 а.с.6-11).

Також, ОСОБА_2 вказує, що він ніс великі витрати протягом усього подружнього життя з позивачем на технічне обслуговування автомобіля FordFocus, 2002 року випуску, державний номер 01630ЕН, який йому навіть не належав, а належав позивачу ОСОБА_1 На підтвердження цього відповідач надав копії чеків на ремонт з проведенням гарантії з його підписами та великими грошовими сумами, які він сплачував за авто (договір наряд-замовлення на роботу № 6255 та накладна № 6791 від 9.08.2003 року на загальну суму 1 029,10 грн., договір наряд-замовлення на роботу № 454 та накладна № 469 від 5.03.2004 року на загальну суму 2 069,20 грн., договір наряд-замовлення на роботу № 187 та накладна № 608 від 21.04.2004 року на загальну суму 549 грн., договір наряд-замовлення на роботу № 1699 та накладну на запасні частини та витратні матеріали № 2124 від 3.06.2005 року на загальну вартість ремонту 2 595,40 грн., договір наряд-замовлення на роботу № 7279 від 5.09.2007 року на загальну суму 350 грн., договір наряд-замовлення на роботу № 6589 та накладна № 5574 від 14.08.2007 року на загальну суму 401 грн., накладна № б/н від 20.09.2007 року на суму 835 грн. (т.1 а.с.76-77, т.2 а.с.93-99).

Відповідно до повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 8.08.2008 року дія договору застави автотранспорта № 488-П/02АР від 12.11.2007 року, укладений між Артемівським відділенням Горлівської філії ПриватБанк та ОСОБА_7, закінчена у звязку з виконанням усіх зобовязань по кредитному договору № GОА0АК10870657 від 12.11.2007 року (т.2 а.с.100).

Також в судовому засіданні за клопотаннями сторін були допитані свідки.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала пояснення про те, що позивач, ОСОБА_1 є її племінницею. Вона перебувала у шлюбі з відповідачем, але на даний між ними час йде розподіл майна. До того як ОСОБА_12 зустріла ОСОБА_2, вона перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Якийсь час вони проживали у цивільному шлюбі, згодом одружилися. До шлюбу проживали у двокімнатній квартирі, яка належить ОСОБА_12, що залишилася їй від першого чоловіка ОСОБА_5. Після одруження вони вирішили придбати будинок, гроші на який взяли у кредит. У будівництві цього будинку ОСОБА_1 приймала активну участь, займалася господарством. Також їй відомо те, що хоча відповідач і працював у банку, але в основному вони жили на гроші, які присилав ОСОБА_1 колишній чоловік ОСОБА_5 (як аліменти на дочку), приблизно це було десь 1000 доларів на місяць (зі слів ОСОБА_1). Також їй відомо, що частина з цих грошей йшла на погашення кредиту. Про те чи була якась матеріальна допомога з боку батьків відповідача їй не відомо.

Свідок ОСОБА_13 вказала, що сімю ОСОБА_1 вона знає з 1999 року, вона є знайомою ОСОБА_12, у 2005 році ОСОБА_12 та ОСОБА_2 одружилися, до цього жили у цивільному шлюбі. Вона тривалий час працювала в установах банків м. Бахмут Донецької області. Весь час, коли вона працювала у банках («Фінанси та Кредит», «Кредитпромбанк», «Дельта Банк», «Терра Банк»), ОСОБА_12 отримувала грошові перекази у неї, вони були щомісячними у розмірі від 1 500 до 2 000 доларів США (отримувала перекази через Unistream або WesternUnion (з-за кордону). Ці перекази вона отримувала від колишнього чоловіка, який був у плаванні і на даний час проживає у м.Санкт-Петербург Російської Федерації. Вона підтверджує той факт, що у позивача був реальних дохід, і тому сенсу офіційно працювати за 1500-3000 грн. їй не було. Проте, за час знаходження у шлюбі з ОСОБА_2, ОСОБА_12 працювала лише 1 рік, та звільнилася, оскільки чоловіку це не подобалось. Щодо придбання будинку вказує, що цей будинок вони оглядали разом з її чоловіком. Свідок знала, що подружжя збиралося взяти кредит для купівлі будинку, на що вона спиталася у ОСОБА_12 навіщо брати гроші у кредит, коли у них була готівкові кошти, яких б вистачило на його придбання. На що ОСОБА_14, який також працював у банку, відповів що це для підстраховки, щоб не виникало питань звідки гроші на будинок, оскільки він є працівником банку. Їй не відомо чи допомагали батьки відповідача погашати кредит, проте вважає, що якщо б такі випадки були, то ОСОБА_12 їй розповіла про це. Але труднощів з погашенням кредиту в них не було (навіть коли був нестабільний курс валюти), оскільки колишній чоловік ОСОБА_12 висилав їй гроші у доларах, і щоб не міняти їх на гривні, вони брали гроші на погашення кредиту з цих переказів. Також їй відомо, що у банку, де брали кредит, коли почалась криза, була спеціальна програма, за якою можна було платити тільки проценти, а тіло кредиту залишалось. Так ОСОБА_2 і платив: тільки проценти, а борг залишався таким же, мабуть, щоб не виводити будинок із застави. Він поясняв, що так треба. ОСОБА_1 постійно займалася будинком, поралася на городі. Ті гроші, які їй перераховував ОСОБА_5 (колишній чоловік) для дитини, вона вкладала у будинок та витрачала на меблі. Також у позивача є дохід від того, що вона здає в оренду свою квартиру, яка знаходиться по вул. ОСОБА_15. На скільки відомо свідку, подружжя їздило на відпочинок за кордон декілька разів, перший раз, весільна подорож, їздили до Арабських Еміратів за гроші, які їм подарували, потім до Єгипту, Таїланду та Туреччини за рахунок ОСОБА_1. В останній рік ОСОБА_1 їздила на відпочинок з донькою, без ОСОБА_2.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що позивач є її двоюрідною сестрою. Олена познайомилася з ОСОБА_2, коли він працював у ПриватБанку та вона там отримувала перекази від чоловіка. Згодом, позивач розірвала шлюб з першим чоловіком, та у 2005 році одружилася з відповідачем. Спочатку вони жили у квартирі ОСОБА_1, а потім придбали будинок, який перебудовували. Олена займалася будівництвом: давала розпорядження працівникам, керувала процесом будівництва. Будинок вони придбали за гроші, які взяли у кредит, тому що ОСОБА_2 був працівником банку і могли виникнути питання звідки взялись такі кошти. А будівництво відбувалося в основному за рахунок ОСОБА_1, оскільки вона отримувала аліменти від першого чоловіка, це були регулярні надходження, дуже непогана сума, не менше 1000 доларів США щомісяця. Звідси і накопичення. Був також момент, коли ОСОБА_1 1 рік працювала, але чоловік наполегливо просив залишити роботу і займатися будинком та сімєю. Домробітниці у них не було, всі хатні справи робила ОСОБА_1 самостійно, займалася городом та садом. Фінансових труднощів у них не було. З тих коштів, які надсилав колишній чоловік ОСОБА_1, погашався кредит (який був у валюті), а гроші з картки вони знімали разом та розподіляли скільки куди піде (на харчі, на бензин та машину). Свідку також відомо, що ОСОБА_2 його батько давав гроші на різні витрати, про що сам відповідач розповідав її чоловіку. Ці кошти не мали відношення до кредиту. У ОСОБА_2 був автомобіль, але його прийшлося віддати, тому що приблизно у 2008-2009 році відповідач окремо від свої роботи він намагався займатися бізнесом, але відбулася неприємна ситуація та знадобилися гроші. Подробиці щодо умов кредиту їй невідомі. Донька позивача на даний час проживає у Сєверодонецьку, вона працює, добре одягається та має прикраси, тому що їй матеріально забезпечує рідний батько.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 є його сином. З 2000-х років він з сином планував жити не в квартирі, а в будинку. В нього були заощадження, та вони займалися пошуками відповідного варіанта для купівлі житлового будинку. Такий варіант знайшли у травні 2006 року, але на той час син вже одружився з ОСОБА_1. Тому він запропонував сину придбати будинок за їх власний кошт. По умовам кредитування необхідно було здійснити перший внесок та понести витрати на оформлення купівлі-продажу будинку. Син (ОСОБА_2М.) звернувся до нього для надання йому таких коштів. Він порадився з дружиною та вирішив подарувати йому ці кошти. Так, 19.06.2006 року він надав йому 5 000 доларів США (3300 доларів - перший внесок, 1700 доларів нотаріальні витрати, 100 доларів - комісія банку). Син знав, що у нього є грошові кошти та заощадження, тому прийняв у нього кошти у дар. Умовою надання кредиту сину була його фінансова порука після проведеного банком аналізу його фінансового стану. Також, він, маючи дохід від депозитів, надавав сину кошти для погашення кредиту та процентів. Так, він щомісяця надавав йому кошти, та за 2007 рік всього 4300 доларів США, та за 2008 рік - 4200 доларів США. Одразу після придбання будинку та оформлення кредиту син зі своєю дружиною поїхали за кордон відпочивати. Витрачали зароблені кошти на відпочинок та дорогий одяг, а на погашення кредиту використовували його кошти, які він отримував як проценти з депозитів. Так тривало два роки (2007 та 2008). У 2009 році після росту курсу долара він вирішив погасити кредит, щоб зменшити навантаження сум нарахованих процентів (памятаючи, що він поручитель по кредиту і претензії банку можуть бути предявлені до нього у майбутньому). Так, він надав кошти сину для погашення кредиту у сумі всього 11 300 доларів США (а саме: 28.04.2009 6 200 доларів, 8.05.2009 3 000 доларів, 17.06.2009 - 1000 доларів, 21.07.2009 1100 доларів). Він бачив, що у сина не виходить заощаджувати кошти, оскільки потакає вимогам дружини, витрачають багато на дозвілля та витрачають зароблені кошти не на погашення кредиту. Після того як син втратив роботу, його дружина поїхала з міста, він зрозумів, що необхідно йому допомогти та дав кошти у кінці грудня 2015 року для погашення кредиту у сумі 3000 доларів США, а саме 28.12.2015). Так, всього дав сину для придбання будинку 27800 доларів США. Вказав, що він пропрацював на Артемівському заводі «ЦВЕТМЕТ» майже 52 роки і пройшов шлях від робітника до комерційного директора. Останнє місце роботи референт генерального директора. Доходи сім'ї дозволяли мати вклади в банках до 500 000 грн. Вказав, що в момент оформлення кредиту, стало питання про додаткові витрати - податки, послуги нотаріуса, банківська комісія за видачу кредиту. Ця сума склала 1,7 тис. доларів. Всі ці витрати він видав синові - це 5 000 доларів. (3,3 тис. + 1,7 тис.). Основні будівельні роботи по будинку були виконані в 2007 році. В цей час ОСОБА_2 був на лікарняному на півроку (серйозно зламав ногу) і з ногою в гіпсі їздив по підрядникам, по магазинам, по базам за будматеріалами. Олена будівництвом не займалася. Під погашення кредиту та сплати будівництва, він продав автомашину «Волга», впорядковану дачу, шикарний гараж в центрі міста (100 м від міського виконкому), 3-х- кімнатну елітну квартиру, знімав гроші з вкладів. Трудового стажу у ОСОБА_1 майже немає, а тому вона не могла витрачати такі кошти на будівництво, про які вона стверджує.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 7.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_17 та зареєстрованого в реєстрі за № 6765, ОСОБА_10 та ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_18 купив належну їм на праві приватної спільної сумісної власності 3-кімнатну квартиру № 100, що знаходиться у будинку № 150, розташованого по вул. Леваневського у м. Артемівську Донецької області (т.2 а.с.27). Продаж квартири в цілому здійснено за 30 629 грн. (п.3 договору).

Відповідно до розписки ОСОБА_2 (т.2 а.с.30) 3 грудня 2007 року він отримав від свого батька ОСОБА_3 4 300 (чотири тисячі триста) доларів США для погашення кредиту (тіла та процентів) за квартиру за адресою: с-ще Артемівське-1, вул. Нова, 11/2. Також, 10 листопада 2008 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 4 200 (чотири тисячі двісті) доларів США для погашення кредиту (тіла та процентів) за квартиру, щомісячна сума погашення кредиту складає 300 доларів США (т.2 а.с.29).

В матеріалах справи містяться довідки ПАТ «Завод по обробці кольорових металів» від 12.07.2016 року, виданих на імя ОСОБА_3 (батько відповідача ОСОБА_2М.), з яких вбачається, що з 20.10.1964 року по 30.05.2008 року він дійсно працював у ПАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» на посаді референта основної діяльності, середньомісячний заробіток за 2006 рік 2 925,36 грн., за 2007 рік 3 892,50 грн., за період 01.01.2008-01.06.2008 року 5 053,77 грн. (довідки № 402,403,404, т.1 а.с.220-222); з 20.10.2008 року по 28.02.2009 року ОСОБА_3 працював у ПАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» на посаді виконавця, середньомісячний заробіток за період з 20.10.2008 по 31.12.2008 року складає 543,48 грн., з 01.01.2009 по 28.02.2009 року 1 250 грн. (довідки № 405,406, т.1 а.с.218-219); з 16.02.2009 року працював у ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» на посаді начальника служби у звязку з громадськістю, середньомісячна сума заробітної плати за період з 16.02.2009 року по 31.12.2009 року складає 5 668,30 грн. (довідка № 407, т.1 а.с.217).

Про те, що ОСОБА_3 працював на ПАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» також підтверджується записами у трудовій книжці, яка розпочата 27.08.1960 року (т.1 а.с.59-62).

Крім того, відповідно листа Бахмутської міської ради (вих. № 90 від 12.07.2016 року) ОСОБА_3 дійсно був депутатом Артемівської міської ради (1994-1998 рр. депутат 2 скликання, 1998-2002 рр. депутат 3 скликання, 2006-2010 рр. депутатом 5 скликання), депутатом Донецької обласної ради 4 скликання (2002-2006 рр.), та з 2010 року до теперішнього часу є депутатом Бахмутської міської ради 6 скликання (т.1 а.с.239).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти визнання будинку, розташованого за адресою: селище Хромове Бахмутського району Донецької області, вул. Нова, 11/2, спільною сумісною власність подружжя, та заявив позовні вимоги про визнання за ним право особистої приватної власності на вказаний будинок.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

На підтвердження того, що саме відповідач ОСОБА_19 одноособово займався та керував будівництвом, придбавав будматеріали, він надав суду копії квитанцій та видаткових накладних на його імя на придбання матеріалів (т.2 а.с.80-85): видаткова накладена (СПД ФЛ ОСОБА_20М.) № РН-0017987 від 12.03.2008 року на суму 3 350,35 грн.; видаткова накладна (Техно Ніколь-Донбас ООО) № ДО-0002411 від 20.11.2007 року на суму 4 716,87 грн.; накладна № 32 (ФОП ОСОБА_15В.) на придбання кафеля на суму 2 212,16 грн.; товарний чек від 11.11.2007 року на суму 2 711 грн.; квітанція до прибуткового касового ордеру № б/н від 30.07.2007 року на суму 1600 грн. (ПП Трачук); квитанція до прибуткового касового ордеру № 86 від 16.11.2007 року на суму 1675 грн. (ПП Трачук); витратна накладна № Упр-011928 від 5.10.2007 року (строймаркет «Евростандарт») на суму 1 054 грн.; квитанція від 20.05.2007 року (ЗАТ «Стирол Пак») на суму 1 054 грн.; акт виконаних робіт від 14.12.2007 року на суму 1 450 грн.

Проте, вказані квитанції не містять пряму вказівку на особу, яка замовляла, сплачувала або отримувала вказані послуги на матеріали, оскільки одні з квитанції не містять прізвища замовника, інші підпис особи без вказівки прізвища та інше.

Відповідач ОСОБА_2 вказав, що у звязку з нестачею грошових коштів на будівництво, він продав ОСОБА_21 гараж зальною площею 22,6 кв.м, розташований в м. Артемівську Донецької області, по вул. Леніна, 7, який належав йому на праві приватної власності на підставі договору обміну гаражів № 2-5878, посвідчений Першою Артемівською державною нотаріальною конторою 22.11.1996 року, і зареєстрований в Артемівському БТІ 22.11.1996 року в реєстровій книзі за № 4-940, згідно з договором купівлі-продажу від 14.05.2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1773 (т.2 а.с.89). У вказаному договорі зазначено, що це гараж не є спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний ОСОБА_2 поза шлюбом. Продаж здійснено за 19 250 грн. По курсу НБУ на той час він отримав 2 500 доларів США.

Крім того, вказує, що його батько знімав кошти з депозитних рахунків та продавав власне майно, а отримані кошти надав ОСОБА_2 для придбання будинку.

Між тим, суду не надано доказів та не зазначено про існування доказів, що продаж гаражу ОСОБА_2, нерухомості батька та зняття коштів батька з депозитних рахунків було пов'язане саме з необхідністю витрати отриманих грошових коштів на спірне майно. Зазначені обставини, на думку суду, не є безумовним свідченням того, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_2

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що у 2005 році вона уклала шлюб з відповідачем. У 2006 році вони взяли гроші у кредит, щоб придбати будинок. Спочатку купили невеликий будинок, та згодом добудовували його, робили це спільно. В 2007 році вона влаштувалася на роботу, але пропрацювавши там 1 рік, відповідач сказав щоб вона звільнилася для того, щоб доглядати за будинком та облаштовувати його. Мотивував це також тим, що позивач буде більш корисною вдома, оскільки її офіційний заробіток був не дуже великим (приблизно 1500 грн. в місяць). Тому у 2008 році позивач звільнилася. Пояснює, що у неї були прибутки більше, ніж у чоловіка, а саме - аліменти, які вона отримувала від колишнього чоловіка на дитину (сплачував приблизно 1000 доларів на місяць). Також у неї був автомобіль FordFocus, 2002 року випуску, яким користувався і відповідач (позивач на нього оформила довіреність) та квартира, які залишилися від першого шлюбу (квартиру вона здавала в оренду). Не дивлячись на те, що чоловік працював офіційно, вона також вкладала значні кошти у будинок та будівництво, купувала меблі в будинок за гроші, якій їй переводив колишній чоловік. Все це робилося для дитини. Донька позивача навчалася 4 роки в університеті в м. Харкові з 2008 року, за навчання сплачував її рідний батько. Коли донька переїхала до ОСОБА_20, там вона проживала на квартирі, за яку сплачувала позивач (з процентів по аліментам). Сімейні кошти розподілялися у наступному порядку: гроші чоловіка (відповідача) витрачали на потреби родини, а кошти позивача, оскільки вони були у доларах, йшли на погашення кредиту. В 2015 році в їх сімї трапився розлад, вона дізналася про зраду чоловіка, та через це поїхала до доньки в м. Одеса (в травні). Після сварки відповідач змінив у будинку всі замки, тому позивач не могла потрапити додому та забрати свої речі, щоб забрати документ потрібно було викликати міліцію. В будинку залишилися усі речі позивача та її доньки, в тому числі придбані спільно меблі, та подарунки від колишнього чоловіка. Коли в серпні 2015 року позивач повернулася додому, то побачила, що в будинку вже інша жінка. Після цього випадку була сварка між позивачем та відповідачем, прийнято рішення про розірвання шлюбу та поділ спільного майна. За той час, коли вони жили разом, батьки чоловіка не надавали матеріальної допомоги (не враховуючи подарунків). Про розписки чоловіка щодо отримання від його батька грошей на кредит вона нічого не знала, ніколи їх не бачила.

Вищевказані пояснення позивач підтверджує наступним.

Відповідно копії трудової книжки АХ № 707255 ОСОБА_1 25.05.2007 року була прийнята на посаду спеціаліста-консультанта операційного відділу обслуговування клієнтів Артемівського відділення АКБ «ТАС-Комерцбанк», а 14.03.2008 року звільнена за власним бажанням на підставі наказу № 440-к від 11.03.2008 року (т.2 а.с.31).

Відповідно до довідки Бахмутської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області від 25.04.2017 року № 5472/10/05-02-131, фізична особа ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2) за період з 2012 року по 2015 рік на обліку в Бахмутській ОДПІ ГУ ДФС як фізична особа підприємець не перебувала. ОСОБА_1 декларації про майновий стан і доходи за період з 2012 по 2015 рік не надавала. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів по фізичній особі ОСОБА_1 за період з 1.01.2012 року по 31.12.2015 року інформації про доходи в ЦБД ДРФО немає (т.2 а.с.129).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.07.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої артемівської нотаріальної контори ОСОБА_22 та зареєстрованого в реєстрі за № 4969, позивачу належить квартира № 24, що складається з двох кімнат загальною площею 49,02 кв.м, в тому числі жилої площі 28,70 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Артемівськ (нині м. Бахмут), вул. Декабристів, буд. 43 (т.2 а.с.33).

Також, як вказує позивач, після першого шлюбу позивачу лишився автомобіль FordFocus, 2002 року випуску, реєстраційний номер 01630ЕН, кузов (шасі, рама) № WFOFXXWPDF2J68414, який належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії ЯНВ № 859654, виданого 01.11.2002 року МРЕВ ДАІ м. Артемівська в Донецькій області, та яким також користувався і відповідач ОСОБА_2 на підставі довіреності від 07.11.2008 року (ВКТ № 891297), виданої строком до 7.11.2011 року (т.2 а.с.32).

На підтвердження пояснень позивача про те, що вона регулярно отримувала від колишнього чоловіка ОСОБА_23 перекази зі значними грошовими коштами, нею були надані: заява на переказ МТ103 № 458 від 01.12.2006 року на суму 3 000 доларів США (т.2 а.с.35); заява на переказ без відкриття рахунку від 04.07.2008 року на суму 500 євро (т.2 а.с.43); заяви на відправку переказу по міжнародній платіжній системі грошових переказів «Юністрім» контрольний номер 21 від 29.09.2011 року на суму 1 500 доларів США (т.2 а.с.44); контрольний номер 15 від 14.02.2012 року на суму 1 500 доларів США (т.2 а.с.39); контрольний номер 89 від 14.02.2012 року на суму 1 700 доларів США для ОСОБА_24, м. Харків (т.2 а.с.42); контрольний номер 95 від 23.03.2012 року на суму 2 200 доларів США (т.2 а.с.41); контрольний номер 43 від 01.11.2012 року на суму 2 000 доларів США (т.2 а.с.38); контрольний номер 55 від 06.08.2013 року на суму 1 500 доларів США (т.2 а.с.37); контрольний номер 11 від 24.09.2013 року на суму 35 000 рублів (т.2 а.с.36); заява на отримання переказу через WesternUnion № 262-086-0494 від 08.09.2012 року на суму 2 000 доларів США на імя ОСОБА_24 (т.2 а.с.40).

Як вказує позивач, отримані кошти від оренди квартири та грошові перекази колишнього чоловіка на їх спільну дитину, ОСОБА_1 вкладала у будівництво будинку. Пояснила, що вказані документи є копіями, які їй на електронну адресу надіслав колишній чоловік, коли дізнався, що вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна. Це не всі квитанції, а лише ті, що збереглися у ОСОБА_23, оскільки від колишнього чоловіка вона отримувала аліменти кожного місяця. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_23 у них збереглися хороші відносини і він постійно переказував значні грошові кошти на їх спільну дитину. Пояснила, що ніколи не зберігала оригіналів вказаних документів, отримати їх наразі також не має змоги, оскільки банки, де вона отримувала перекази у звязку з антитерористичною операцію зупинили на цій території свою діяльність. Вона не думала, що вони з ОСОБА_2 будуть ділити майно, а тому вона ніколи не зберігала документів про придбання речей та отримання переказів. Між тим, зауважила, що ОСОБА_2 чомусь зберіг всі документи.

Натомість, відповідач за основним позовом ОСОБА_2 вказав, що не знав, що ОСОБА_1 отримує від колишнього чоловіка грошові кошти. На придбання та на облаштування будинку він витрачав лише власні кошти та кошти, отримані він батька. Вважає, що надані позивачем копії заяв на отримання переказі жодним чином не підтверджують отримання цих переказів.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК. До цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 03.06.2015 року у справі № 6-38 цс15.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечував факту придбання будинку під час шлюбу.

Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження факту набуття спірного майна за власні кошти або власною працею в набутому майні відповідач ОСОБА_2 не надав та матеріали справи таких доказів не містять. Суд розуміє занепокоєння батька та природнє прагнення батька допомогти синові. Між тим, не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_3 про те, що саме він фактично сплатив кредит за спірний будинок, оскільки суду не надано доказів, які б вказували на ці обставини. Продаж свідком ОСОБА_3 автомобіля, нерухомого майна та зняття коштів з депозитного рахунку не підтверджують вказані факти.

Суд також не приймає до уваги надані суду копії розписок про надання в борг ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Так, зазначені розписки не містять визначення щодо часу їх повернення. Більш того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 вказав, що у нього з сином ОСОБА_25 дуже хороші, довірительні та теплі стосунки, а тому в контексті вказаних відносин батька та сина незрозумілим є факт складання таких розписок взагалі та необхідність складення таких розписок. Крім того, свідок ОСОБА_3 вказав, що не знає де оригінали розписок, вдома їх немає, пояснив, що надавав гроші сину в дар, а тому незрозумілим є мета складання таких розписок. Більш того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 вказав, що давно хотів проживати в будинку, для цього ним, нібито, було і продане власне майно, зняті кошти з депозитних рахунків для придбання будинку, між тим, незрозуміло тоді навіщо покупцем вказаного спірного будинку виступав ОСОБА_2, який, як вказує, для придбання будинку уклав кредитний договір. А тому суд вважає, що надані суду розписки містять сумнівний характер.

При цьому суд приймає до уваги пояснення позивача ОСОБА_1, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є логічними та послідовними, підтверджені доказами та показами допитаних свідків ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_16

Оскільки вартість майна, що підлягає поділу була визначена відповідно до договору купівлі-продажу від 21.06.2006 року, не оспорювалася сторонами та їх представниками, клопотання щодо визначення вартості майна на час розгляду справи не заявлялося, суд на підставі вищевикладеного визначає ідеальні частки подружжя - по ? частці у спірному майні.

Як встановлено судом шлюб між сторонами розірвано, в результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, але правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя, тобто спірний будинок належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

З огляду на наведене, та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на будинок, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_4.

Таким чином, придбане в період шлюбу нерухоме майно - жилий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2, має бути поділене між ними в частині визнання цього майна спільною сумісною власністю та визначення рівними частками позивача та відповідача у праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем ОСОБА_1 були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог, а тому враховуючи вищевикладене, та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що первісні позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню за недоведеністю.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у розмірі 551 гр. 20 грн. Оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено, то судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 3, 16, 317, 321, 358, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63, 68, 70 СК України, ст.ст. 3, 4, 5, 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, п.22 пленуму Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд

в и р і ш и в :

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину будинку, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_4, в порядку розподілу спільного майна подружжя.

Вважати, що ОСОБА_2 належить ? частина будинку, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_4, в порядку розподілу спільного майна подружжя.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку, що розташований за адресою: селище АДРЕСА_4, особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 10-ти днів з моменту його проголошення.

Суддя -

ОСОБА_26