ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/1106/17
Провадження № 2-о/362/45/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.04.17 року Васильківський міськрайонний суд Київської област у складі: головуючої судді - Г.М. Лебідь-Гавенко,

при секретарі - А.В. Харченко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа: Васильківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в :

Заявник звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просив встановити факт смерті його дядька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 69 років, місце смерті: м. Луганська, Луганська область, Україна.

Подану заяву заявник обґрунтовує тим, що на окупованій території, а саме: в м. Луганськ, Луганської область (місто Луганськ знаходиться на тимчасово непідконтрольній українській владі території Луганської області та там де не діють державні органи України) ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його дядько ОСОБА_3 Однак він отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті його дядька, у зв'язку з тим, що для підтвердження факту смерті ОСОБА_3 пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 року № 545. З зазначених причин він не може зареєструвати смерть його дядька та реалізувати свої спадкові права.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява, в якій він просив заяву про встановлення факту смерті розглядати без його участі, заявлені вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити.

Представник зацікавленої особи - Васильківського міськрайонного відділу реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Головного територіального управління юстиції - у судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про слухання справи без присутності їхнього представника, проти задоволення заяви не заперечують.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України щодо невідкланого розгляду даної категорії справ, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, у зв'язку з чим копія такого рішення негайно після його проголошення видається особам, які брали участь у справі, або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.

Крім того, питання реєстрації смерті певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р., а також деякими міжнародними правовими актами.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку

З копії паспорту ОСОБА_3, серії НОМЕР_1 вбачається, що він був громадянином України, зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

З довідки про причину смерті №106 №381 від 27.12.2015 року виданої «ГУ «ЛГМБ№3» ЛНР Поликлиническое отделение» вбачається, що ОСОБА_3, помер у віці 69 років, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 22 листопада 2016 року Артемівським відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції Министерства юстиції Луганської народної республіки вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10)

Відповідно до Відмови у проведенні державної реєстрації смерті Васильківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 03.03.2017 року №435/16.8-67, відмовлено у державній реєстрації смерті, оскільки заявником для підтвердження факту смерті ОСОБА_3 пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, (а.с.13).

Згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р., м Луганськ Луганської області знаходиться на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_3, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні письмові документи у сукупності, як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_4 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце смерті - Луганська область, м. Луганськ, у 69 років, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення в частині реєстрації факту смерті підлягає негайному виконанню.

Копію рішення після його проголошення невідкладно надіслати заявнику для відому та на адресу Васильківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області - для державної реєстрації смерті особи.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення або з дня отримання копії рішення до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко