АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/7685/17 Головуючий у першій інстанції Шевченко Т.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Панченка М.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ЕНЕРГО», третя особа: «ДТЕК ЕНЕРДЖІ Б.В.» про зміну формулювання причин звільнення, внесення змін до трудової книжки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК ЕНЕРГО» (далі - ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО») і з урахуванням заяви про зміну підстав та предмета позову, просив ухвалити рішення, яким: скасувати Наказ ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» №293-к від 13.10.2016 року про звільнення позивача з посади менеджера проектної групи з трансформації процесу збуту та логістики за прогул без поважних причин з підстав п.4 с.40 КЗпП; визнати недійсним запис у трудовій книжці позивача від 30.09.2016 року №28 про звільнення за прогул; зобов»язати відповідача звільнити позивача за ч.3 ст.38 КЗпП; видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку /т.1 а.с.1-5,41-43, 65-84/.

Позивач ОСОБА_3 зазначав, що відповідач ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» з порушенням трудового законодавства здійснив його перевід на роботу без його згоди, в іншу місцевість. Однак, звернувшись до відповідача з заявою про звільнення з роботи за п.3 ст.38 КЗпП, у зв'язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю і трудового договору, він позивач, відповідно до Наказу №293-к від 13.10.2016 року був звільнений з роботи за п.4 ст.40 КЗпП у зв»язку з безпричинним невиходом на роботу 29 та 30 вересня 2016 року.

Вважаючи, що звільнення повинно бути за ч.3 ст.38 КЗпП, позивач звернувся з цим позовом до суду. Як на підставу невиконання роботодавцем трудового законодавства та умов трудового договору позивач послався на те, що роботодавець відмовився на його письмове звернення надати позивачу змінені та введені дію Правила внутрішнього трудового розпорядку або Наказу про зміни в організації виробництва та праці, якими позивач з 20.11.2016 року переходить на новий графік роботи з одноденним робочим тижнем з визначенням нового місця роботи в АДРЕСА_1; на час звільнення позивача з роботи - 13.10.2016 року, ще не сплив строк для прийняття позивачем рішення про погодження або відмову на переведення на нові умови праці, а тому відповідач безпідставно та поспішно звільнив позивача з роботи за прогули.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року позов задоволено частково /т.2 а.с.174-179/.

Судовим рішенням зобов»язано ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» змінити в Наказі №293-к від 13.10.2016 року формулювання причин звільнення позивача з посади менеджера проектної групи з трансформації бізнес-процесів ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» на звільнення з підстав п.6 ст.36 КЗпП.

Зобов»язано також ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» внести запис до трудової книжки ОСОБА_3 про зміну формулювання причин звільнення у записі про звільнення за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП.

В решті позову відмовлено.

Вирішене питання розподілу судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року та постановити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги /т.2 а.с.183-192/.

Скаржник в апеляційній скарзі не оскаржував Наказ відповідача про переведення його на роботу в іншу місцевість і не просив поновити його на роботі. Між тим, в апеляційній скарзі скаржник просив стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, незважаючи на те, що в позовній заяві таких вимог позивачем не висувалось.

В апеляційній скарзі скаржник послався на наступне: незважаючи на те, що позивач не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, скаржник вважав, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції проігнорував наступні факти: а) позивач звернувся до суду з позовом про зобов»язання відповідача припинити порушення трудових прав найманого працівника та відновити порушене право ще 08.08.2016 року, і тільки після незаконного звільнення, 16.11.2016 року, звернувся до суду з заявою про зміну підстав та предмета позову; b) судом встановлено, що позивач отримав витяг з Наказу №293-к від 13.10.2016 року про своє звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, лише 04.11.2016 року, тобто, уже після подання заяви про звільнення з підстав ч.3 ст.38 КЗпП від 17.10.2016 року; с) в заяві про звільнення від 17.10.2016 року чітко зазначено статті КЗпП, які на думку позивача було порушено відповідачем. При цьому, до заяви було додано Повідомлення з описом фактичних обставин порушення роботодавцем законодавства про працю та наслідків звільнення найманого працівника з підстав ч.3 ст.38 КЗпП; d) в процесі розгляду справи суд самостійно та ґрунтовно дійшов висновку про чисельні порушення відповідачем трудових прав позивача, в тому числі його незаконне звільнення, що є самостійною підставою для задоволення вимог позивача про його звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3, відповідно до Наказу №125-к від 24.11.2008 року був працевлаштований в ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» за трудовим договором на невизначений строк на посаді головного спеціаліста транспортного відділу, що слідує з копії трудової книжки позивача /т.1 а.с.156/.

В подальшому, позивач в межах цього ж підприємства, за його згодою, неодноразово переводився на інші посади.

Так, відповідно до запису в трудовій книжці позивача під №27 слідує, що позивач переведений з 16.10.2015 року на посаду менеджера проектної групи з трансформації процесів збуту та логістики, відповідно до Наказу №261-к від 16.10.2015 року /т.1 а.с.158/.

Встановлено, що свої трудові обов»язки позивач виконував за місцем розташування відповідача, за адресою м.Донецьк, бул.Т.Шевченка,№11.

В подальшому, відповідно до Наказу №120-к від 12.04.2016 року «Про зміну істотних умов праці, в частині зміни графіка роботи та закріплення робочих місць» позивачу та іншим працівникам у кількості 8 осіб введений з 20.06.2016 року новий графік роботи та визначено робоче місце у м.Павлоград Дніпропетровської області/т.1 а.с.168-169,164-169/.

Зі змісту цього наказу передбачалось переведення підрозділів та робочих місць працівників ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» до приміщень цього товариства, розташованих в інших містах України у зв»язку з виробничою необхідністю, викликаною проведенням АТО в Донецькій області.

Із листа ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» від 12.04.2016 року слідує, що відповідач повідомив під підпис позивача про зміну істотних умов роботи та переведення його для виконання трудових обов»язків у м.Павлоград Дніпропетровської області /т.1 а.с.55/.

Таким чином, позивачу було запропоновано продовжити виконання своїх трудових обов»язків, відповідно до укладеної сторонами трудової угоди з розташуванням робочого місця у іншій місцевості.

Колегія суддів вважає, що наказ №120-к від 12.04.2016 року «Про зміну істотних умов праці, в частині зміни графіка роботи та закріплення робочих місць» свідчить саме про те, що підприємство має намір здійснити удосконалення реорганізації робочих місць шляхом їх розміщення поблизу виробничих потужностей, які концентруються у м.Києві чи Донецьку, що дає підприємству фінансову вигоду та більш активний і безпосередній контакт з виробництвом, оптимізує управлінську діяльність та забезпечує більш досконалу організацію управління відокремленими підрозділами цього державного підприємства. Крім того, указана необхідність викликана подіями в зоні проведення АТО та неможливістю повноцінно здійснювати свою виробничу діяльність у зоні наближеній до військових дій.

З боку керівництва ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» на виконання вище зазначеного наказу №120-к від 12.04.2016 року «Про зміну істотних умов праці, в частині зміни графіка роботи та закріплення робочих місць» є логічним переведення позивача ОСОБА_3 для виконання своїх трудових обов»язків у м.Павлоград та викликане саме з цією метою.

Ознайомившись з письмовим повідомленням про переведення його до м.Павлограда, позивач письмово звернувся до адміністрації відповідача ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО» про обґрунтування зміни істотних умов праці та ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, Колективним договором, про надання інформації по невикористаній відпустці та нарахуванню заробітної плати і, не отримавши відповіді, позивач подав відповідачу заяву про звільнення з 17.10.2016 року, у зв»язку з порушенням відповідачем трудового законодавства за ч.3 ст.38 КЗпП /т.1 а.с.56-57,60,144/.

Дійшовши висновку про порушення норм трудового законодавства при переведенні позивача на інше місце роботи, що виразилось у неповідомленні його за два місяці до переведення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ч.3 ст.32 КЗпП, згідно якої, у зв»язку із змінами в організації виробництва та праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення чи скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Встановлено, що своєї згоди позивач на переведення його на роботу в іншу місцевість - не надав.

У зв»язку з відсутністю на новому робочому місці позивача 29 та 30 вересня 2016 року, адміністрація підприємства склала відповідні Акти відсутності позивача на робочому місці в указані дні і звернулась 3.10.2016 року до позивача з вимогою надати пояснення цього приводу /т.2 а.с.56, 171,172,175,173,174/.

Виносячи Наказ №293-к від 13.10.2016 року про звільнення позивача з роботи за прогули 29 та 30 вересня 2016 року, суд першої інстанції правомірно зазначив, що звільнення працівника з роботи за прогули у зв»язку з його відмовою від переведення на інше місце роботи є порушенням конституційної норми ст.43, згідно якої забороняється застосування примусової праці, при цьому, примусовою є будь-яка робота чи служба, виконання якої вимагають від працівника для якої працівник не надав своєї добровільної згоди. Таким чином, звільнення працівника за прогули за ч.4 ст.40 КЗпП у зв»язку з його небажанням переведення на роботу в іншу місцевість, є не що інше, як примушування працівника до роботи.

У зв»язку з цим, суд першої інстанції правомірно послався на п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року із послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якого встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у з»язку зі зміною істотних умов праці, викликаною зміною організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпП.

Отже, дійшовши висновку про зміну формулювання причин звільнення позивача з роботи з п.4 ст.40 КЗпП (прогул) на п.6 ст.36 КЗпП (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства і рішення в цій частині ухвалив на повно встановлених і перевірених обставинах.

Доводи скаржника в тій частині, що, оскільки були відсутні правові підстави для зміни в організації виробництва та праці в ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО», тому, на його думку, були відсутні підстави для звільнення позивача за п.6 ст.36 КЗпП, колегія суддів відхиляє, оскільки недотримання відповідачем порядку попередження позивача про зміну істотних умов праці та переведення на роботу в іншу місцевість, ще не означає, що Наказ №120-к від 12.04.2016 року «Про зміну істотних умов праці, в частині зміни графіка роботи та закріплення робочих місць» є незаконним.

У зв»язку з цим, суд відхиляє доводи скаржника в цій частині і вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення, змінивши формулювання причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпП - звільнення у зв»язку з відмовою позивача від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо скасування Наказу №293-к від 13.10.2016 року про звільнення позивача з роботи за прогули колегія суддів вважає, що суд не вправі втручатись в організаційно-кадрову роботу підприємства, а тому, встановивши, що певний наказ винесений з порушенням закону, суд вправі визнати його незаконним з відповідним настанням наслідків його незаконності, а підприємство, відповідно, самостійно скасовує свій наказ, як такий, що втратив свою правову силу на підставі судового рішення.

Доводи скаржника щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не висуває вимог про поновлення його на роботі.

Із аналізу ч.3 ст.235 КЗпП слідує, що в разі неправильного формулювання роботодавцем в наказі причин звільнення працівника, на його користь стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу лише в тому разі, якщо неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працівнику працевлаштуванню. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не навів доказів неможливості його працевлаштування у зв»язку з неправильним формулюванням причин звільнення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: