Справа № 361/4557/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/621/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 24.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Сліпченка О.І., Гуля В.В.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розділ господарських будівель, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом мотивуючи тим, що судовим рішенням було проведено розділ між співвласниками житлового будинку в натурі на дві окремі квартири, але тим же рішенням залишено у спільному користуванні надвірні споруди, тому просила розділити між сторонами, надвірні будівлі, що є у складі домоволодіння за адресою Броварський район, село Гоголів, вул. Дзержинського,11, а саме: погреб Г, літню кухню гараж Д, сарай Б, колодязь К, вбиральню В, огорожу N, та зобовязати відповідача знести самовільно зведений ним сарай Є площею 15,2кв.м та сарай Ж площею 11,7кв.м.

ОСОБА_3, залучена до участі у справі як правонаступник померлої під час розгляду справи позивачки позов, поданий її матір'ю підтримала в частині розділу надвірних споруд. На решті позовних вимог не наполягала, позовні вимоги про знесення самовільних споруд просила не розглядати.

З урахуванням уточнення позову після отримання висновку експертизи ОСОБА_3 просила розділити надвірні споруди за варіантом 2 експертизи, за яким їй виділити 47/100 часток вказаних господарських споруд: сарай Б і вбиральню В, а літню кухню гараж Д і погреб виділити відповідачу, залишити у спільному користуванні колодязь К і огорожу N.

У своїх запереченнях відповідач зазначав, що позивачкою не доведено що він перешкоджає їй користуванням прибудинковими спорудами, що належать їм на праві спільного користування, відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили. Крім того, зазначив, що земельна ділянка на якій знаходиться спірне домоволодіння не належить тільки позивачці, оскільки після смерті ОСОБА_5 майно померлого було поділено між ним і позивачкою в рівних долях і на момент відкриття спадщини акт на право приватної власності на землю не був виданий. До того ж вважає висновок будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи необєктивними, оскільки позивачка утаїла від суду той факт, що внаслідок пожежі у липні 2005 року згорів сарай зазначений літерою «Б», який в подальшому він відбудовував за власний кошт та встановив там лічильник спожитої домогосподарством електроенергії, що експертом не враховано.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Суд розділив між співвласниками господарські будівлі і споруди, що розташовані по вулиці Дзержинського, № 11 у селі Гоголів Броварського району Київської області, виділивши ОСОБА_3 у власність із спільного майна сарай Б та вбиральню В; ОСОБА_2 виділено у власність із спільного майна літню кухню гараж Д та погріб Г; колодязь К та огорожу N залишено у спільному користуванні сторін.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат 6912 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що рішення суду прийнято при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, не відповідає фактичним обставинам справи та винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Крім того зазначає, що суд в основу рішення взяв висновок експертизи, хоча при проведенні відповідних розрахунків експерт використовував недостовірну інформацію, також суд не взяв до уваги технічний паспорт будинку від 1990 року, тому просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду є обґрунтованим та таким що відповідає фактичним обставинам справи. Вказує на те, що апелянт у судовому засіданні не заперечував проти розподілу та просив суд визнати за ним право власності на сарай позначений на плані літерою «Б». Щодо висновку експерта зазначила, що апелянт не скористався своїм правом поставити питання експерту, не заявляв відвід, а отже погодився з його висновком, тому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишити рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зміст ст.ст.316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. У ст. 321 цього Кодексу закріплений конституційний принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.369 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.355,356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Так, поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Судом встановлено, що співвласниками домоволодіння у рівних частках були позивачка ОСОБА_4 і відповідач, які доводяться один одному як мати і син.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.05.2010 року, яке вступило в законну силу, між вказаними співвласниками було поділено в натурі житловий будинок № 11 по вул. Дзержинського в с. Гоголів Броварського району Київської області, при цьому сторонам було виділено в користування по 1/2 частині сараю Б, вбиральні В, погребу Г, гаражу-літньої кухні Д, колодязю К, огорожі, інші будівлі були залишені в спільному користуванні. Таким чином, суд першої інстанції цим рішенням вважав необхідним провести поділ зазначеного майна не шляхом виділення позивачці та відповідачу окремих об'єктів господарських споруд, а виділивши в користування сторонам по 1/2 частині сараю Б, вбиральні В, погребу Г, гаражу-літньої кухні Д, колодязю К, огорожі, інші будівлі були залишені в спільному користуванні. Сторони зобовязано виконати ремонтні роботи по переобладнанню будинку в окремі ізольовані квартири.

В даному провадженні суд першої інстанції, залучивши до участі у справі ОСОБА_3, як правонаступника померлої під час розгляду справи позивачки, задовольняючи позов про поділ господарських споруд, які були у спільному користуванні сторін, виходив з того, що житловий будинок між сторонами розділено в натурі на дві окремі ізольовані квартири, після чого стосунки між сторонами зіпсувались, сторони не можуть визначитись з приводу спільного користування даними спорудами, тому за висновком експерта можливий такий розділ господарських будівель і споруд у відповідності до наявних часток у праві власності.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_6, померла 16.12.2015 року, після її смерті, спадкоємцем за заповітом всього майна, що належало ОСОБА_4, стала ОСОБА_3, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.07.2016 року, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Таким чином, в спірному будинку на час подання ОСОБА_4 даного позову, ОСОБА_3 не проживала, тому посилання останньої, що при поділу цих будівель буде можливим у майбутньому відокремитись один від одного окремими виходами на вулицю, є передчасним, оскільки рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.05.2010 року, яким сторони зобовязано виконати ремонтні роботи по переобладнанню будинку в окремі ізольовані квартири фактично не виконано.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що суд своїм рішенням виділив у власність відповідачу літню кухню-гараж, яка приєднана до самочинної прибудови до житлового будинку, а позивачці у власність виділено сарай «Б», який є новоствореним майном, оскільки після пожежа у 2005 році старий сарай «Б» був знищений (а.с. 102).

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва врегульовані положеннями статті 331 ЦК України (в ред.2003 року).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Крім того, вирішуючи спір, суд не врахував вищевказаного та не з'ясував чи не порушуються права та інтереси іншого співвласника, оскільки сторонами не заперечувалось, що у спірних спорудах знаходяться газовий і електролічильник, тому враховуючи призначення даних споруд на даний час їх поділ на думку колегії суддів є недоцільним, оскільки створює суттєві обмеження прав співвласників та завдасть шкоди господарському призначенню майна.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин.

Так, колегія суддів вважає, що доказів того, що спільне володіння і користування співвласниками, відповідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.05.2010 року, є неможливим та припинення права на частку господарських споруд не завдасть істотної шкоди інтересам іншого співвласника, - не надано, тому колегія суддів приходить до висновку, що в позові належить відмовити.

Як встановлено ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу та ухвалює нове рішення, то судові витрати апелянта підлягають стягненню з позивачки.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 275грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :