Провадження № 2/761/4829/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Представництво «Атлантік Груп Лімітед», третя особа: Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Представництво «Атлантік Груп Лімітед» (Багамські Острови) в Україні (надалі Відповідач), в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ №57і від 24.03.2017р. представництва компанії «Атлантік Груп Лімітед» (Багамські Острови) в Україні про її звільнення з посади директора з маркетингу, поновити її на вказаній посаді, а також стягнути з Відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення до моменту поновлення на посаді, а також моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.

В ході розгляду справи Позивач подавала заяву від 28.09.2017 року про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 270 173,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2016 року працювала на посаді директора з маркетингу представництва компанії «Атлантік Груп Лімітед» (Багамські острови) в Україні. 13 березня 2017 року під час робочої зустрічі з колегами за участю представників Ради директорів холдингу «Атлантік Груп Лімітед», їй було висунуто необ'єктивні, документально не підтвердженні звинувачення та здійснено спробу змусити її під тиском підписати зазделегіть підготовлену заяву про звільнення за ст. 36 п. 1 КЗпП України за угодою сторін. Після відмови Позивачки підписати зазначені документи, останню було виставлено за межі офісу, вилучено (анульовано/заблоковано) перепустку, відмовлено в доступі до свого робочого кабінету та особистих речей, які там знаходяться. У зв'язку зі стресовою ситуацією, викликаною протиправними діями керівництва компанії, у Позивача погіршилось самопочуття, в зв'язку з чим 14.03.2017р. звернулась до клініки Св. Миколая, де перебувала в умовах денного стаціонару. В подальшому через погане самопочуття ОСОБА_1 вимушена була перебувати на амбулаторному лікуванні в медичному закладі «Медичний центр «Добробут-дитинство», що підтверджують листки непрацездатності, згідно з яких вона була звільнена від роботи на період часу з 15.03.2017р. по 24.03.2017р., а також з 27.03.2017р. до 05.04.2017р. Позивач повідомила, що усі спроби зв'язатися з керівництвом компанії з метою прояснення ситуації, відносно відновлення доступу до робочого місця, виконання трудових функцій, повернення особистих речей, залишились безрезультатними. 05.04.2017 року Позивач отримала лист №264 від 24.03.2017р. від Генеральної дирекції з обслуговування іноземних представництв Дирекції «ІНПРЕДКАДРИ», в якому було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки в Дирекції «ІНПРЕДКАДРИ» у зв'язку з її звільненням 14 березня 2017 року за п. 4. ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) з роботи у Представництві компанії «Атлантік Груп Лімітед» (Багамські острови) в Україні. До листа додавався витяг з наказу про звільнення №57і від 24.03.2017р., відповідно до якого підставою для звільнення був лист Представництва компанії, а також доповідні записки та Акти про відсутність на роботі з 14.03.2017р. по 23.03.2017р. Позивач категорично не погоджується із підставою її звільнення, Наказ про звільнення вважає незаконним, а тому просить поновити її на роботі та стягнути з Відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15.03.2017 р. по 28.09.2017 р. в розмірі 270 173,52 грн. При цьому, як на підставу для задоволення позову посилається на порушення Відповідачем вимог ч. 3 ст. 40, ч. 1 ст. 149, ч. 3 ст. 184 КЗпП України. Крім того, Позивач зазначила, що внаслідок незаконного звільнення останній було завдано моральних страждань, вона пережила нервовий струс, були порушені її життєві зв'язки, погіршився стан його здоров*я, внаслідок чого їй завдано моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали просили задовольнити з підстав зазначених у позові, додатково Позивач зазначила, що категорично не погоджується із підставою її звільнення, оскільки було звільнено в період непрацездатності. Крім того, всупереч вимогам ч. 1 ст. 149 КЗпП України, письмових пояснень про причини відсутності на роботі в період з 14.03.2017р. по 05.04.2017р. Відповідач не витребував та відповідно не отримував. Лист-повідомлення від 15.03.2017р. з вимогою про надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці, який Відповідач нібито направляв на домашню адресу, Позивач до сьогоднішнього дня не отримувала. Крім того, поза увагою Відповідача залишилась та обставина, що ОСОБА_1 виховує двох дітей та молодшій доньці на момент прийняття оскаржувального наказу про її звільнення було менше двох років. Позивач зазначила, що внаслідок перенесеного стресу, в неї значно погіршився стан здоров'я, в зв'язку з чим була вимушена звернутися до фахівця-невролога, яким було поставлено діагноз з тривалим курсом лікування. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. Позивач враховувала характер та обсяг моральних страждань, ступінь вини Відповідача, характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін в її життєвих стосунках та репутаційні наслідки незаконного звільнення. Щодо середнього заробітку за час затримки заробітної плати, Позивач зазначила, що загальна сума отриманих грошових коштів за 2 місяці складає 79 462,82 грн. (січень 2017 року - 37 820,15 грн., лютий 2017 року - 41 642,67 грн.), кількість робочих днів з дня звільнення по день подачі заяву про збільшення позовних вимог (15.03.2017 по 28.09.2017рр.) складає 136 робочих днів, таким чином середній заробіток дорівнює 270 173,52 грн. Враховуючи вище зазначене Позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на свої письмові заперечення, в яких зазначив, що 09 березня 2017 року Відповідач отримав лист від Дочірнього Підприємства «ТАЛАН КОММУНІКЕЙШНС «TALAN COMMUNICATIONS» в якому зазначено, що в ході проведення внутрішнього аудиту за період з 2013-2016 роки, були виявлені численні фінансові порушення в діяльності цього підприємства та зловживання з боку посадових осіб, в тому числі за період коли Позивач була директором цього підприємства. 13 березня 2017 року Позивачу було повідомлено про отримання такого листа та результати аудиту. Починаючи з 14 березня 2017 року до сьогоднішнього дня Позивач на роботу до офісу Відповідача не з»явилась, на численні дзвінки та листи не відповідала. Відповідач вважає, що такі дії Позивача (неявка на роботу більше тижня) можуть розцінюватись, як реакція на повідомлення 13.03.2017р. про розкриття факту фінансових махінацій підлеглими Позивача та її бажання таким чином уникнути відповідальності та подальшого розслідування. Отже, у зв'язку з тим, що Позивач не повідомила, а Підприємство не отримувало жодних пояснень про причини відсутності та підтверджуючих документів про відсутність ОСОБА_1 в офісі Підприємства в період з 14 березня 2017 року по 23 березня 2017 року, такі дії ОСОБА_1 були кваліфіковані як прогул та Підприємством було прийнято рішення про її звільнення з посади директора з маркетингу. Відповідач доклав усіх зусиль та вжив всіх можливих заходів для з'ясування причин неявки ОСОБА_1 на роботу в період з 14 по 23 березня 2017 року про, що свідчать листи на її адресу. Позивач не надав підтверджень та обґрунтувань суми моральної шкоди та не надав доказів для підтвердження існування майнових або немайнових втрат чи страждань, спричинених Відповідачем. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник Третьої особи у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності та надав свої письмові пояснення в яких зазначив, що в своїй структурі ДП «ГДІП» має підрозділ-дирекцію «Інпредкадри» (надалі Дирекція), яка відповідно до покладених на неї функцій безпосередньо здійснює забезпечення кадрового обслуговування дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій та іноземних суб'єктів господарювання. На виконання вимог Інструкції відповідно до заявок іноземних представництв, які є роботодавцями, Дирекція робить відмітки у трудових книжках працівників про прийняття та про звільнення з роботи працівників. 06 липня 2006 року на виконання вимог Інструкції між ДП «ГДІП» і Представництвом «Атлантік Груп Лімітед» в Україні було укладено договір №2067-і про співробітництво в галузі кадрової роботи. 24 березня 2017 року на адресу дирекції «Інпредкадри» надійшов лист Відповідача про оформлення звільнення з посади директора маркетингу ОСОБА_1 14 березня 2017 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. В зв'язку з чим Дирекцією було видано спірний наказ №57і від 24 березня 2017 року. Звертали увагу суду на те, що під час звільнення Позивача дирекцією «Інпредкадри» ДП «ГДІП» в повному обсязі виконано всі необхідні вимоги.

Свідок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердили обставини, які зазначила Позивач, пояснивши, що 13.03.2017 року отримали електронні листи від президента холдингу про запрошення на зустріч під час якої їм та ОСОБА_1 було повідомлено про перевірку на підприємстві та виявлення численних фінансових порушень. Після чого, представник Відповідача достав з папки підготовлені заяви про звільнення з займаних посад за згодою сторін. ОСОБА_6 підписав цю заяву, проте ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відмовились. Після зустрічі їх вивели під охороною, забрали магнітні перепустки, відключили робочі мобільні телефони, закрили доступи до електронної пошти. На наступний день, а саме 14.03.2017 року дізнались про те, що всі троє звільнені з компанії за п. 4 ст.40 КЗпП України прогул без поважних причин. Також свідки підтвердили, що в зв'язку з поганим самопочуттям ОСОБА_1 планувала звернутися до лікаря.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні зазначила про те, що працювала разом з ОСОБА_1 та їх робочі кабінети були по сусідству. 13.03.2017 року були зібрали працівників холдингу, яким повідомили про звільнення трьох працівників у зв'язку із фінансовими порушеннями. На наступний день бачила, як в кабінеті ОСОБА_1 прибирала прибиральниця, після чого до нього заїхали інші співробітники. Також ОСОБА_7 повідомила, що вхід до компанії по перепусткам, при її відсутності необхідно робити запис у охоронця.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч.1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працювала з 2009 року на посаді директора з маркетингу Дочірнього підприємства «Талан Коммунікейшнс ««TALAN COMMUNICATIONS».

Наказом дирекції «ІНПРЕДКАДРИ» Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництва» від 30 жовтня 2015 року за №162і ОСОБА_1 була прийнята в Представництво компанії «Атлантік Груп Лімітед» (Багамські острови) в Україні на посаду директора з маркетингу з 02 листопада 2015 року за основним місцем роботи. (а.с. 221).

Судом встановлено, що Наказом дирекції «ІНПРЕДКАДРИ» Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництва» від 24 березня 2017 року за №57і ОСОБА_1, з посади директора з маркетингу Представництва компанії «Атлантік Груп Лімітед» (Багамські острови) в Україні, звільнено 14 березня 2017 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) (а.с. 222).

З Наказу вбачається, що підставами його винесення стали лист ДП «Талан Коммунікейшнс «TALAN COMMUNICATIONS» від 09.03.2017 року щодо результатів внутрішнього аудиту діяльності зазначено підприємства за період 2013-2016 роки, де зазначено про чисельні порушення та значні збитки, Доповідні записки від 14.03.2017, 15.03.2017, 16.03.2017,17.03.2017, 20.03.2017, 21.03.2017, 22.03.2017, 23.03.2017, Акти про відсутність на роботі від 14.03.2017, 15.03.2017, 16.03.2017,17.03.2017, 20.03.2017, 21.03.2017, 22.03.2017, 23.03.2017. (а.с. 175, 178-185, 186-193).

Зокрема, з доповідної записки від 14.03.2017р. вбачається, що Позивач була відсутня на роботі протягом робочого дня, а саме 14.03.2017р. з 09:00 до 17:00.

Положеннями статті 40 КЗпП України встановлені підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Перевіряючи законність звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, суд вважає, що Позивач була звільнена з роботи без законних на те підстав, з огляду на наступне.

З приписів зазначеної вище норми Закону можна зробити висновок, що основною ознакою прогулу є відсутність працівника на роботі без поважної причини.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення Позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, необхідно виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Крім того, ч. 3 ст. 149 КЗпП України передбачає, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 24 Постанови №9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З наданих Позивачем доказів вбачається, що 14.03.2017 року ОСОБА_1 звернулась до клініки Святого Миколая де перебувала в період часу з 10 до 18 годин в умовах денного стаціонару, у зв'язку з погіршенням самопочуття спричинене нервовим виснаження, що підтверджується відповідною Довідкою №27 (а.с. 9).

Крім того, у період з 15.03.2017р. по 24.03.2017р. (включно) ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні в ТОВ «Медичний центр «Добробут-дитинства», що підтверджується листком непрацездатності серії АДА №401899 (а.с. 12).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 14, 15). Так на момент винесення спірного Наказу №57і від 24.03.2017р. про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади молодшій доньці останньої було менше трьох років.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Крім того, статтею184 КЗпП України передбачені гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Так ч.3. цієї статті передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повноїліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240 1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові справі № 6-33цс14 від 21.05.2014р.

Отже, суд приходить до висновку що при звільнені Позивача з роботи Відповідач порушив вимоги КЗпП України, належних та допустимих доказів порушення трудової дисципліни Позивачем, а саме прогулу без поважних причин, із урахуванням її перебування на лікарняному, Відповідачем для суду не надано, а тому наказ про звільнення за п. 4 ст. 41 КЗпП України від 24.03.2017 року №57і є незаконним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі на посаді директора з маркетингу Представництва компанії «Антлантік Груп Лімітед» (Багамські Острови) в Україні.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.8 зазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

З Довідки №11/07 від 11.07.2017р. вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2017 року склала 37 820,15 грн., за лютий 2017 року склала 41 642,67 грн. (а.с. 215), сума яких підлягає діленню на відпрацьовані робочі дні (40) за цей період, що становить - 1 986,57 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, яка підлягає множенню на кількість робочих днів затримки - 136 днів, а саме з 15.03.2017 року по 28.09.2017 року.

Таким чином, сума середнього заробітку розрахунку при звільненні в порядку ст. 235 КЗпП України становить - 270 173,52 грн. та підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить з положень ст.237-1 КЗпП України та положень ЦК України.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого, життя.

Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Незаконним звільненням позивачеві були завдані моральні страждання, був порушений звичний уклад її життя, вона змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала Позивач, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у сумі 5 000,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача Представництва компанії «Антлантік Груп Лімітед».

Відповідно до ст. 367 ЦПК суд допускає негайне виконання судового рішення в частині присудження Позивачу виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах сплати суми платежу за один місяць та поновлення на роботі на посаді директора з маркетингу Представництва компанії «Антлантік Груп Лімітед» (Багамські Острови) в Україні.

Згідно зі ст.88 ЦПК України суд присуджує з відповідача судовий збір у сумі 1600,00 грн. в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 60, 212 - 215 ЦПК України, ст. 21, 41, 235 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №57і від 24.03.2017 року Генеральної дирекції з обслуговування іноземних представництв про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з маркетингу Представництва компанії «Антлантік Груп Лімітед» (Багамські Острови) в Україні за п.4 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора з маркетингу Представництва компанії «Антлантік Груп Лімітед» ().

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Представництва компанії «Антлантік Груп Лімітед» () середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2017 року по 28.09.2017 року в розмірі - 270 173 грн. 52 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Представництва компанії «Антлантік Груп Лімітед» () у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі - 5000 гривень 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Представництва компанії «Антлантік Груп Лімітед» () судовий збір в розмірі - 1600 грн. 00 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах сплати суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Осаулов А.А.