Справа № 456/3402/13 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/783/1835/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Стрийська державна нотаріальна контора, Стрийське МБТІ про визнання недійсним спадкового договору,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4, треті особи Стрийська державна нотаріальна контора, Стрийське МБТІ про визнання недійсним спадкового договору укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 посвідченого Стрийською державною нотаріальною конторою 10.07.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3575 в частині належності до будинку № 70 по вул. Шевченка у м. Моршин мансарди в складі сім житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. та відчуження вказаної мансарди в користь ОСОБА_4.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що вказаним договором порушено її законні права та інтереси, оскільки згідно з ним відчужено майно, яке належить їй. Крім цього, при посвідченні вказаного договору нотаріусом не було дотримано вимог пунктів 38,61,63,223 чинної на час посвідчення договору Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України завтердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 30.03.2004 року.

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2016 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Зазначає, що при посвідченні оскаржуваного спадкового договору Стрийською державною нотаріальною конторою не були дотримані вимоги ст.1302 ЦК України та пунктів 38, 223 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року ( в редакції чинній на час укладення оскаржуваного договору). Стверджує, що оскаржуваним договором було відчужене належне їй майно в користь ОСОБА_4 особою ОСОБА_5, на що останній не мав права, оскільки не був власником майна чи уповноваженою особою власника майна. Вважає, що суд дійшов передчаного висновку про те, що вона не набула в установленному законом порядку права власності на нерухоме майно (мансарду), посилаючись на Постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2013 року, якою скасовано рішення виконкому Моршинської селищної ради Львівської області №174 від 20.11.1990 року «Про затвердження акту про закінчення будівництва мансарди». Звертає увагу, що вказана постанова скасована ухвалою Львівського апеляційного адімністративного суду від 18.03.2014 року. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач по справі, його представники та треті особи в судове засідання не з»явилися, хоч належним чином були повідомлені про день і час слухання справи, що підтверджується поштовими повідомленнями.

Відповідно до частини 2 статті 305 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 10 липня 2007 року між відчужувачем ОСОБА_5, який помер 29 листопада 2011 року ( а.с.100) та набувачем ОСОБА_4 було укладено спадковий договір. За умовами спадкового договору ОСОБА_5 на випадок своєї смерті передав у власність ОСОБА_4 належну йому на праві власності 1/3 частину житлового будинку №70 по вул. Шевченка в м. Моршин Львівської області разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд, який розташовано на земельній ділянці площею 700 кв.м. Право власності на 1/3 частину вказаного майна було зареєстровано за відповідачем у справі ОСОБА_4 16 грудня 2011 року.

1/3 частина вказаного вище житлового будинку з відповідною частиною належних до нього господарських споруд відчужувачем ОСОБА_5 було набуто у власність в порядку спадкування 16 травня 2007 року (а.с.114).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спадковий договір укладено з додержанням вимог, передбачених главою 90 Цивільного кодексу України (далі ЦК), позивачем не надано суду доказів порушення її прав у зв»язку із укладенням даного договору, а відтак суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на тому, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами належності їй на праві власності спірної мансарди будинку.

Зокрема, суд посилався на те, що постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2013 року було скасовано рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради Львівської області № 174 від 20 листопада 1990 року «Про затвердження акта про закінчення будівництва мансарди в будинку №70 по вул. Шевченка в м. Моршин Львівської області» на підставі якого обґрунтовувалися позовні вимоги про порушення права позивача на приміщення мансарди будинку.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Як встановлено з матеріалів справи ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року скасовано вказану вище постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2013 року та відновлено права позивача на спірне майно. Апеляційний адміністративний суд Львівської області дійшов висновку, що предметом оспорюваного договору є в тому числі майно, що не належало відчужувачу за договором ОСОБА_5, а саме мансарда в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м, що всупереч вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ від 03 березня 2004 року № 20/5 державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори посвідчено оспорюваний договір за відсутності у ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на мансарду в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,9 кв.м. Тобто, право власності ОСОБА_5 на спірну мансарду не було підтверджене відповідними документами, про що нотаріус зазначила у спадковому договорі, вказавши, що мансарда побудована, актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності на неї не оформлене.

За правилами ст. 1302 ЦК за спадковим договором одна сторона( набувач) зобов»язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

За змістом ст.ст. 316,331,358, 364 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Із вище зазначеного слідує, що житловий будинок №70 по вул. Шевченка в м. Моршині Львівської області є об»єктом спільної часткової власності по 1/3 частці за кожним із співвласників. Із пояснень представника позивачки ОСОБА_2 встановлено, що реальний розподіл часток житлового будинку не проводився. Мансардне приміщення не було придатне для проживання.

З змісту спадкового договору вбачається, що предметом договору є не мансарда в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,9 кв.м., а 1/3 частина житлового будинку №70 по вул. Шевченка в м.Моршин Львівської області, яка належала на праві приватної власності відчужувачу на підставі свідоцтва про право на спадщину і саме тією частиною житлового будинку останній вправі був розпоряджатися як власник.

Наведене стверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно виданого 07.11.2006 року ОСОБА_5 для оформлення спадщини де в примітках чітко зазначено, що побудована мансарда в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. і актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності не оформлено (а.с.33,33-зворот).

Відтак, судом безпірно встановлено, що правовстановлюючі документи на мансарду в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. у житловому будинку №70 по вул. Шевченка в м.Моршин у відчужувача за спадковим договором були відсутні, право власності у встановленому законом порядку на нерухоме майно не зареєстровано, у зв»язку з чим останній не міг розпоряджатися спірним майном.

Крім цього, рішенням Виконавчого комітету Моршинської селищної ради народних депутатів Львівської області №174 від 20.11.1990 року, яке на даний час є чинним встановлено, що забудовником мансарди є Сидорак - ОСОБА_3, а відтак висновок суду про відсутність порушення прав та законних інтересів останньої є таким, що не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись з позовом про визнання спадкового договору, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 недійсним, позивачка посилалася на недотримання при посвідченні цього договору державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори чинного законодавства, оскільки в п. 1 спадкового договору зазначено майно, на яке у ОСОБА_5 відсутні правовстановлюючі документи, а саме, мансарда в складі семи житлових кімната житловою площею 69.3 кв.м, яка актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності на неї не оформлене.

Згідно з пунктом 233 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5( далі Інструкція), яка була чинна на час посвідчення спірного договру, спадкові договори, предметом яких є нерухоме майно, посвідчуються нотаріусом з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. Правовстановлювальний документ на майно після його огляду нотаріусом повертається власнику майна (відчужувачу), а в тексті договору зазначаються назва цього документа, номер і дата його видачі та найменування юридичної особи, яка його видала. Якщо предметом реєстрації є майно, яке підлягає державній реєстрації, нотаріус у тексті договору зазначає про необхідність його реєстрації у відповідному реєструвальному органі після смерті відчужувача.

Пунктом 61 Інструкції передбачено, що при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності (довірчої власності) на вказане майно, та , у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно у осіб, які відчужують.

Згідно з пунктом 63 Інструкції, крім правовстановлювального документу на житловий будинок, садибу та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає документи, передбачені наказом Міністерства юстиції України «Про надання витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно та оформлення свідоцтв про право власності на нерухоме майно на спеціальних бланках» від 20.09.2002 року №84/5 зі змінами та доповненнями.

Коли з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно видно, що власник, наприклад, житлового будинку здійснив або здійснює перебудову чи прибудову, в тому числі перепланування житлового будинку, переобладнання нежитлового приміщення в житлове і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без установленого дозволу або без належно затвердженого проекту чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення органу місцевого самоврядування про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову, переобладнання чи зведено господарські побутові будівлі та споруди.

Враховуючи наведені вимоги закону, колегія суддів вважає, що при укладенні спадкового договору в його текст безпідставно були внесені відомості про мансарду, оскільки право власності на неї не зареєстроване у встановленому законом порядку та рішення органу місцевого самоврядування про дозвіл на добудову мансарди відчужувач не надав, а відтак позов підлягає до задоволення, оскільки позивач стверджує, що саме вона є забудовником спірного майна.

Крім цього, про порушення прав позивача свідчить Інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно сформована 31.10.2013 року, з якої встановлено, що загальна площа житлового будинку в м.Моршин, вул. Шевченка,70 становить 228,8 кв.м., житлова 155,2 та будинок складається з 2-х кухонь та 12 житлових кімнат. Власниками цього майна є ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/3 частки (а.с.71).

Згідно з ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відтак виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним спадковий договір, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений Стрийською державною нотаріальною конторою 10.07.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1-3575 в частині належності до будинку № 70 по вул. Шевченка у м. Моршин Львівської області мансарди в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. та відчуження вказаної мансарди на користь ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 240грн. 88 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді О.Ф.Павлишин

ОСОБА_7