Провадження № 2/522/3812/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року Приморський районний суд м. Одесі в складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, усунення від спадкування та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, усунення від спадщини та визнання права власності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона є племінницею ОСОБА_4, яка знаходилася в безпорадному стані та потребувала стороннього догляду, який вона їй надавала. Після смерті ОСОБА_4, їй стало відомо, що існує заповіт на імя ОСОБА_2, який померла не могла складати, так як не бажала залишати спадкове майно відповідачці. Також позивачка посилалася на те, що при житті ОСОБА_4 було скасовано довіреність від 29 травня 2013 року, видану на імя ОСОБА_2 Тому, якби померла складала заповіт на імя відповідачки, то вона б його також скасувала.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити.

Третя особа також позовні вимоги не визнала та також просила в їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.ст.58-59 ЦПК України, докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ст.ст. 1216, 1217 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, поданих судом у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст.1234 ЦК України).

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.202, ч.2 ст.203 ЦК України).

Згідно зі ст. 392 ЦКУ, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про їх народження.

15 квітня 1960 року між ОСОБА_5. та ОСОБА_7 у рай бюро ЗАГС Ленінського району м. Одеси було укладено шлюб, після чого їй було присвоєне прізвище ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії 1-ЖД 487343 від 21 червня 1975 року.

03 листопада 2000 року ОСОБА_8В уклала шлюб з ОСОБА_9Б.о., після чого їй було присвоєне прізвище ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

24 січня 2015 року помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 1993 року.

02 березня 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт на імя ОСОБА_1, яким заповідала їй усе своє майно.

04 жовтня 2013 року померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 1993 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 серпня 2013 року.

За життя у ОСОБА_4 була зламана шийка стегна та було нетримання сечі, у звязку із чим, вона самостійно не могла себе обслуговувати та потребувала стороннього догляду та допомоги, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Так, свідки, допитані в судовому засіданні пояснювали, що ОСОБА_4 не виходила з квартири, так як не могла самостійно пересуватися через зламану шийку стегна, у звязку із чим, не могла себе обслуговувати. Догляд за нею здійснювала лише ОСОБА_1, яка купувала їй продукти, ліки, мила її, прибирала в квартирі. Зі слів свідків, крім ОСОБА_1 більше ніхто не надавав допомоги ОСОБА_4 Похованням займалася ОСОБА_12 Стосовно ОСОБА_2, свідки пояснювали, що ОСОБА_4 не бажала з нею спілкуватися так як, раніше вони з чоловіком уклали із нею договір довічного утримання, який вона не виконувала, у звязку із чим, договір між ними було розірвано.

Дійсно, 28 грудня 2005 року між ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, який через його невиконання з боку ОСОБА_2, 26 червня 2009 року було розірвано, проти чого не заперечувала відповідачка, а тому відповідно до ст.61 ЦПК України, дані обставини не підлягають доказуванню.

29 травня 2013 року ОСОБА_4 видала довіреність на імя ОСОБА_2, якою уповноважила останню здійснити дії по оформленню спадщини після смерті її чоловіка, яка була скасована ОСОБА_4, що підтверджується сторонами у справі, а тому відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_1 звернулася до Другої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після її смерті, але їй стало відомо, що існує заповіт від 29 травня 2013 року, складений ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2

Відповідно до висновку судової-почеркознавчої експертизи, у досліджуваному заповіті, спостерігаються ознаки порушення координації рухів першої і другої групи, неточності при початку рухів, нерівномірних протяжностях та розміщеннях рухів, нестійкості нахилу. Наявність вищезазначених діагностичних ознак, свідчить про вплив на виконавця цих обєктів якихось збиваючих факторів, якими могли бути штучні, зроблені іншою особою з наслідуванням почерку ОСОБА_4 При порівнянні описаних почерків встановленні розбіжні ознаки.

Викладене узгоджується із показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Так, свідок ОСОБА_10 суду пояснювала, що є сусідкою ОСОБА_4, яка в свою чергу була дуже скритою та недоброзичливою людиною. Так як вони були сусідами, то вона до неї постійно заходила та спілкувалися із нею. При житті ОСОБА_4 розповідала їй, що бажає залишити квартиру лише ОСОБА_1, яка доглядає її, надає постійно допомогу, як матеріальну так і моральну. Самостійно ОСОБА_4 не могла себе обслуговувати, а тому потребувала стороннього догляду. Відповідачку ОСОБА_2 вона не бачила і більш того, померла не довіряла їй так, як ОСОБА_2 раніше не виконувала взяті на себе зобовязання по виконанню договору довічного утримання, який був в подальшому розірваний. Також свідок пояснила, що зі слів ОСОБА_4.А. їй було відомо, що ОСОБА_2.А. привела до неї якось чоловіка і дала підписати якісь папери. Як вияснилося пізніше, це був нотаріус, у звязку із чим, вона звернулася до ОСОБА_1 з проханням викликати його знову аби скасувати раніше підписані нею документи. ОСОБА_4 ніколи не довіряла приватним нотаріусам, а тому ніколи б не складала у приватного нотаріуса заповіт. Як пояснювала свідок, ОСОБА_4 ніколи не бажала залишати квартиру ОСОБА_2, яка ніколи про неї не турбувалася. За ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_7 доглядала лише ОСОБА_1, яка і поховала їх за свої кошти.

Свідок ОСОБА_11, в судовому засіданні пояснювала, що спілкувалася з ОСОБА_4 тривалий час. ОСОБА_4 потребувала стороннього догляду та допомоги, так як через ламану шийку стегна не могла виходити із квартири, а тому навіть не спроможна була купити собі необхідні продукти. Допомагала їй лише ОСОБА_13 ОСОБА_2 вона не бачила в квартирі ОСОБА_4 Від померлої вона лише чула, що не довіряє ОСОБА_2 і ніколи не залишить їй квартиру, так як вона вже підвела їх з чоловіком і не надавала їм ніякої допомоги за договором довічного утримання. Зі слів свідка, ОСОБА_4 довіряла лише державним нотаріусам і всі документи оформлювала лише в державній нотаріальній конторі.

Допитаний в судовому засіданні приватний нотаріус ОСОБА_14 пояснював, що за викликом ОСОБА_2 прибув до ОСОБА_4 додому для посвідчення довіреності та заповіту, який був їй прочитаний ним уголос. Із показань нотаріуса ОСОБА_14 вбачається, що підписання довіреності та заповіту відбувалося в кімнаті. Посвідчувалися дані договори на дому у ОСОБА_4 через її хворобу.

Допитана в судовому засіданні свідок, яка є помічником нотаріуса ОСОБА_14, пояснила, що вони прибули до квартири ОСОБА_4 для посвідчення довіреності та заповіту. З її показань вбачається, що ОСОБА_4 самостійно прочитала заповіт, нотаріус не зачитував їй його уголос. Підписання заповіту відбувалося на кухні.

Таким чином, суд критично ставить до показань нотаріуса та його помічника, так як вони мають суттєві розбіжності та протиріччя, які мають суттєве значення для вирішення спору.

Також судом не приймаються до уваги показання свідків, допитаних з боку відповідачки, так як дані свідки були в квартирі ОСОБА_4 лише один раз в травні місяці, а тому не можуть свідчить про обєктивність, а також надання постійної допомоги з боку ОСОБА_2

Більш того, із пояснень представника ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_4 пересувалася на інвалідному візку, і не могла самостійно виходити із кватири. Натомість свідки, з боку відповідачки, вказували на те, що ОСОБА_4 самостійно пересувалася.

Більш того, ОСОБА_2 не заперечувала проти того, що вона не знаходилася поруч з ОСОБА_4 та не мала змоги надавати їй допомогу, так як не проживає в м. Одесі і доглядає свого чоловіка.

Крім того, із заперечень третьої особи також вбачається, що ОСОБА_2 не знаходилася поруч із ОСОБА_4 та не надавала їй необхідної допомоги, і навіть після того, як взагалі пропав звязок із ОСОБА_4 вони не зясували причини і не відвідали померлу.

Також відповідачка та третя особа, не заперечували проти того, що взагалі не знали про смерть ОСОБА_4 та не займалися її похованням, що, в свою чергу свідчить про те, що відповідачка не надавала необхідної допомоги ОСОБА_4 та взагалі не цікавилася її станом здоровя.

Таким чином, аналізуючи обставини, встановлені в судовому засіданні у сукупності з наданими письмовими доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання заповіту недійсним, усунення від спадщини та визнання права власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, усунення від спадкування та визнання права власності задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 29 травня 2013 року, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14

Усунути ОСОБА_2 від спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4, померлої 04 жовтня 2013 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається із однієї кімнати, житловою площею 21,8 кв.м., загальною площею 40,8 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя

07.02.2017