Справа № 452/2481/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"12" січня 2017 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі головуючого судді Кравціва В.І.,

з участю секретаря Добрянського І.І.,

прокурора Негрича Н.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі КЕВ м. Львова до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованої нежитлової споруди,

встановив:

Заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону 29.09.2016 предявив в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Міністерство оборони України, в особі КЕВ м. Львова позов до ОСОБА_2 про зобовязання звільнити самовільно зайняту ним земельної ділянки площею 0,0016 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка № 17 по вул. І.Франка, 31 у м. Самборі Львівської області, шляхом знесення самочинно збудованої господарської споруди (гаража) особисто, або за його рахунок та привести земельну ділянку в попередній стан.

У обгрунтування позову посилався на те, що предявлення заступником військового прокурора Івано-Франківського гарнізону даного позову в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони країни в особі КЕВ м. Львова, обумовлене винятково захистом порушених інтересів держави та здійснюється відповідно до норм Конституції України та Закону України «Про прокуратуру».

Статтями 3 та 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передбачено, що Міністерство оборони України є органом державного управління Збройних Сил України і несе повну відповідальність за їх розвиток та підготовку до виконання завдань оборони, а субєктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові обєднання, військові частини, установи та організації, які утримуються за рахунок коштів державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України із своїм найменуванням.

Оскільки, діючим законодавством на Міністерство оборони України, як на центральний орган виконавчої влади покладено державою функції щодо забезпечення Збройних Сил України необхідними матеріальними ресурсами, то відповідно Міністерство оборони України уповноважене державою виступити при необхідності від імені держави в судах у разі порушення інтересів останнього.

Відповідно до Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 22.12.1997 № 483, облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

Згідно з Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (надалі КЕВ м. Львова) відноситься до квартирно-експлуатаційних органів Збройних Сил України. Окрім цього, КЕВ м. Львова є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банку, утримується окремим штатом, має гербову печатку із своїм найменуванням. Начальник КЕВ м. Львова несе повну відповідальність за його стан та діяльність перед органом управління майном - Міністерством оборони України.

Військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону проведено вивчення щодо додержання службовими особами КЕВ м. Львова вимог земельного законодавства, зокрема, щодо цільового використання земель оборони території військового містечка № 17 по вул. І.Франка, 31 у м. Самбір Львівської області.

Встановлено, що вказана земельна ділянка загальною площею 4,42 га перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Львова, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Самбірської міської ради народних депутатів від 22.10.1981 № 481, а також відомістю щодо розбіжностей в обліку площі земельних ділянок, які обліковуються за Міністерством оборони України по КЕВ м. Львова управлінням Держгеокадастру у Самбірському районі (по м. Самбір) станом на 15.02.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 та ч. 3 ст. 125 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній та комунальній власності, без встановлення строку. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із вимогами п. «а» ч. 1 ст. 96 та ч. 2 ст. 95 ЗК України землекористувачі зобовязані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На підставі ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У ході проведення вивчення військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону виявлено, що начальник Самбірського гарнізону, не дотримавши встановленого законодавством порядку відчуження військового майна (земель оборони) видав розпорядженням від 12.01.1996, яким надав дозвіл ОСОБА_2 на будівництво гаража для зберігання власного автотранпорту по вул. І.Франка. 31.

Відповідно, ОСОБА_2 самовільно зайнята земельна ділянка площею 0,0016 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка № 17 по вул. І.Франка, 31 у м. Самбір Львівської області і належить до земель оборони, та здійснив на ній самовільне (самочинне) будівництво нежитлової господарської споруди - гаража, а тому таке порушення підлягає усуненню Відповідачем особисто або за його рахунок.

Під час попереднього судового засідання до участі у справі залучено ОСОБА_3 як співвідповідача, так як згідно акта обстеження земельної ділянки військового містечка № 17 по вул. І.Франка, 31 у м. Самборі Львівської області ОСОБА_3 є власником вказаного гаража.

Під час судового розгляду прокурор та представник позивача КЕВ м. Львова у підтримання позовних вимог посилалися на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що у 1996 році начальник Самбірського гарнізону за погодженням із Самбірською КЕЧ району видав розпорядження про надання йому, ОСОБА_2, дозволу на будівництво гаража для зберігання власного транспортного засобу, яке було проведено шляхом добудови до існуючих будівель гарнізонного будинку культури. Через деякий час він, ОСОБА_2, цей гараж продав ОСОБА_3, однак договір купівлі-продажу у нотаріальній формі не укладався.

ОСОБА_3 заперечив проти позову та пояснив, що ні позивачем, ні прокурором не надано докази про право позивача на користування земельною ділянкою, на якій споруджено спірний гараж.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано не лише доказів права користування земельною ділянкою, ним не додано будь-яких картографічних матеріалів: ні плану меж земельної ділянки, складеного за результатами зйомки, ні кадастрового плану земельної ділянки, які можуть визначити, що спірний гараж знаходиться на землях оборони.

Усі інші докази подані позивачем не можуть вважатися належними, оскільки не передбачені законами України, як такі що відображають:

обставини належності позивачеві права постійного користування земельною ділянкою:

обставини знаходження спірного гаражу на землях оборони.

обставини самочинного будівництва гаражу.

Так як дозвіл на виділення земельної ділянки для будівництва гаража надавався в січні 1996 року, а ЦК України набув чинності 1 січня 2004 року, то станом на час отримання цього дозволу інститут самочинного будівництва, встановлений статтею 376 ЦК України, не існував, усі інші містобудівні норми, що діяли станом на 1996 рік, у тому числі будівельні норми та правила, дотримані і тому спірний гараж не може вважатись самочинним будівництвом.

Крім того, спірний гараж є частиною галереї чотирьох цегляних гаражів, який має спільні стіни із сусідніми гаражами та суцільне монолітне перекриття із прилеглими гаражами і по цій причині знесення спірного гаража є неможливим без руйнування сусідніх гаражів, власниками яких є інші громадяни.

Також представник відповідача ОСОБА_3 подав заяву про застосування позовної давності у звязку зі спливом її строків.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову в позові з таких підстав.

Згідно ст. 15 та ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 1 та 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За правилами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом :

а) визнання прав;

б)відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г)визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Керуючись зазначеними правовими нормами суд встановив таке.

Із розпорядження начальника Самбірського гарнізону від 12 січня 1996 року, узгодженого з інспектором СПЗ Самбірського району ПрикВО відомо, що ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво гаража для зберігання власного автотранспорту по вул. Івана Франка, 31 на території 37 Центру культури, просвіти та дозвіллі гарнізону, яке узгоджене з представниками Самбірської КЕЧ району ( а.с. 11).

Із технічного паспорта на гараж по вул. Івана Франка, 31 у м. Самборі Львівської області вбачається, що за результатами обстеження нежитлової будівлі гаража встановлено його відповідність вимогам які відповідають надійності і безпечної експлуатації і можливість його безпечної експлуатації (а.с. 76-90).

Згідно акта обстеження земельної ділянки військового містечка № 17 м. Самбір, вул. І.Франка, 31 вказаний гараж розташований на самовільно захопленій частині земельної ділянки орієнтовною площею 16 кв. м, власником якого є ОСОБА_3 (а.с. 14).

Правові підстави набуття права користування земельною ділянкою до 1 січня 2002 року визначалися ЗК України від 18.12.1990 року, а до того часу положеннями Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року.

Згідно зі ст.ст. 13, 15 та 16 ЗК Української РСР від 08.07.1970 року земля в Українській РСР надається в користування, зокрема, промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам.

Земля надається в безстрокове або тимчасове користування.

Надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови ОСОБА_4 Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської ОСОБА_4 депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Відповідно до ст.ст. 20, 21 та 22 цього Кодексу документами, що стверджують право землекористування інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються ОСОБА_4 Міністрів СРСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) ОСОБА_4 народних депутатів.

Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Статтею четвертою ЗК Української РСР від 08.07.1970 року, яка визначала склад єдиного державного земельного фонду, не було визначено такого цільового призначення земель як землі оборони.

Земельним кодексом 1990 року до склад земель України були віднесені землі оборони.

Відповідно до ст. 70 цього Кодексу землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.

Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством України.

Згідно п. п. 15, 16, 19 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого Наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 року (далі Положення) відведення земельних ділянок для потреб Збройних Сил України проводиться на підставі рішень ОСОБА_4, які в межах своєї компетенції надають в користування землі. Земельні ділянки для потреб Збройних Сил України надаються в постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. В рішенні про надання земель вказуються умови користування землею. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.

Відповідно до пункту 17 Положення право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Пунктом 18 Положення передбачено, що приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється.

Згідно п. 32 цього Положення лише після отримання державного акта на право постійного користування землею і документів перенесення на місцевість меж відведеної земельної ділянки інженерне управління Військово-Морських Сил України, начальник квартирно-експлуатаційного управління військового округу, начальник квартирно-експлуатаційного відділу Північного оперативно-територіального командування дають вказівку військовим частинам, безпосереднім землекористувачам, приступити до фактичного використання виділеної в користування Міністерству оборони України земельної ділянки.

Також, Земельним кодексом України 2001 року та Законом України «Про використання земель оборони» від 27 листопада 2003 року встановлено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Отже, особливість набуття права користування земельними ділянками, призначеними для потреб Збройних Сил полягало і полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в субєктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Із наданих позивачем та прокурором доказів вбачається, що на підставі звуженого засідання виконкому Самбірської міської ради від 5 травня 1952 року для потреб Військового Міністерства були відведені в м. Самборі будинки і земельні ділянки, в тому числі по вул. І.Франка, 31, які у подальшому були відображені в інвентаризаційному плані територій Самбірської КЕЧ району, затвердженому рішенням виконавчого комітету Самбірської міської ради від 22.10.1981 р. № 481 та обліковувалися у подальшому за Міністерством оборони України (а.с. 12, 57-58, 59-60, 61, 62, 63-64, 65, 66, 67).

Ураховуючи наведене, а саме те, що земельна ділянка по вул. І.Франка, 31 у встановленому порядку безпосереднім землекористувачам у постійне користування не була надана і відновлення (уточнення) на місцевості меж з оформленням державного акта на право користування землею відповідно до п. 34 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями не проведено і за наявності розбіжностей у розмірах земельної ділянки, відсутні підстави для висновку, що ця земельна ділянка надана у постійне користування конкретному землекористувачу, але так як на цій земельній ділянці розміщений і постійно діє культурно-просвітницький заклад Збройних Сил України, то ця земля належить до категорії земель оборони.

Згідно ст. 20 ЗК України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони», відповідно до ст. 2 якого військові частини зобовязані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.

Відповідно до п. 42 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями землі, які виділені в користування Міністерству оборони України, забороняється займати для будівництва індивідуальних і кооперативних житлових будинків, гаражів, інших господарських будівель, а також під дачі та садово-городні ділянки.

Отже, гараж ОСОБА_2 побудований з порушенням чинного законодавства.

Вирішуючи питання про наслідки такого будівництва, суд виходить із того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року і тому, виходячи із положень ст. 9 Конституції України та ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України. застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Із висновку вбачається, що гараж площею 16,20 кв.м. за адресою м. Самбір, вул. Івана Франка, 31 є зблокованим з трьома суміжними цегляно-шлакоблочними гаражами, який має спільні стіни з гаражами з ліва та з права, а також спільне з прилеглими гаражами монолітне перекриття. Знесення гаражу призведе до нерівномірного промерзання фундаментів сусідніх гаражів, що в свою чергу призведе до утворення тріщин з наступним руйнуванням конструкцій стін та перекриття сусідніх гаражів (а.с. 91).

Із технічного паспорта та реєстраційного посвідчення відомо, що один із гаражів у цьому блоці належить на праві власності іншій фізичній особі (а.с. 73-74, 75).

Також, із плану посадки прибудови до будівлі ЦКПД та схеми військового містечка № 17 видно, що розташування гаража, власником якого є ОСОБА_3, не перешкоджає позивачу у користуванні земельною ділянкою та будівлею (а.с. 11, 63-64).

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

За наведеного, спосіб захисту права, обраний позивачем, шляхом знесення відповідачами вказаного гаража не буде відповідати зазначеному принципу пропорційності.

Крім того, відповідно до ст. ст. 256 та 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтями 261 та 267 цього Кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469 цс 16) зазначено, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Так, частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 цього Кодексу з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду.

У позовній заяві прокурор зазначив, що про наявність самовільно збудованого гаража йому стало відомо лише після проведеної перевірки щодо додержання службовими особами КЕВ м. Львова вимог земельного законодавства та підтверджується відомістю щодо розбіжностей в обліку площі земельних ділянок, які обліковуються за Міністерством оборони України по КЕВ м. Львова управлінням Держгеокадастру у Самбірському районі (по м. Самбір) станом на 15.02.2016.

Позивач КЕВ м. Львова не заявив клопотання про визнання поважними причини пропущення позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3, яку підтримали відповідачі, подав заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від від 1 липня 2015 року (у справі № 6-178 цс15), зазначено, що за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд не врахував положення закону та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки.

Предметом позову у даній справі, є захист права користування земельною ділянкою, порушеного унаслідок будівництва гаража ОСОБА_2 на підставі незаконного розпорядження начальника гарнізону від 12 січня 1996 року.

Оскільки, ЦК України набрав законної сили 1 січня 2004 року, то його норми щодо самочинного будівництва до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані.

За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЦК Української РСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Скорочені строки позовної давності встановлюються законодавством для окремих видів вимог.

Згідно з п. п. 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, відлік позовної давності у даній справі починається з 12 січня 1996 року.

Відповідно до пунктів 23, 25 та 28 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями відповідальність за цільове використання земель, наданих для потреб Збройних Сил України, покладається на безпосереднього землекористувача і органи квартирно-експлуатаційної служби та інженерне управління Військово-Морських Сил України.

Облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

Відомчий контроль за використанням і охороною земель, наданих в користування Збройним Силам України, здійснюють Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, інженерне управління Військово-Морських Сил України, квартирно-експлуатаційні управління військових округів, квартирно-експлуатаційний відділ Північного оперативно-територіального командування, квартирно-експлуатаційні частини, районів, відділення морської інженерної служби.

Керівництвом з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженим наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 р. № 483 встановлено, що землі, які використовують Збройні Сили України, є державної власністю. Вони підлягають обовязковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню.

Облік земель повинен бути своєчасним, повним, достовірним і точним.

Облік земель в органах квартирно-експлуатаційної служби ведеться з метою своєчасного забезпечення відповідних посадових осіб, органів квартирно-експлуатаційної служби, а також відповідних рад, в адміністративних межах яких знаходиться землекористувач, даними про наявність, рух і якісний стан земель, контролю за збереженістю, законністю, доцільністю і ефективністю використання земель, підготовки вихідних даних для складання облікових документів, встановлених табелем термінових донесень будівельно-квартирних органів Міністерства оборони України (додаток N 1).

Облік земель складається з оформлення встановлених документів на право користування і здійснення правильних і своєчасних записів у книгах (картках) обліку (накопичувачах інформації в електронно-обчислювальних машинах) всіх операцій, повязаних з прийомом (передачею), зміною якісного стану і зняттям з обліку земельних ділянок.

Облік земель в органах квартирно-експлуатаційної служби ведеться згідно з цим Керівництвом і даними, що включаються до земельно-кадастрової документації. Ведення обліку земель за іншими положеннями і формами документів забороняється.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позивач міг і повинен був дізнатися про порушення свого цивільного права з 12 січня 1996 року, так як відповідачі не скривали інформацію про порушення, оскільки гараж було побудовано і вони відкрито користувалися цим гаражем, а тому як позивач, так і прокурор пропустили строк звернення до суду із заявою про захист як свого цивільного права так і про захист державних інтересів.

Керуючись ст. ст. 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити за пропуском позовної давності у позові заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі КЕВ м. Львова до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зобовязання звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованої господарської споруди (гаража) та приведення земельної ділянки у попередній стан.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя