Справа № 591/3219/17
Провадження № 2/591/1959/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі - Сітало Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області, третя особа: ОСОБА_3, ОСОБА_1 про зняття арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі свої вимоги мотивують тим, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Позивач ОСОБА_1 є власником 1/5 частини квартири, а позивач ОСОБА_2 є власником 2/5 частин спірної квартири. Під час перевірки інформації щодо наявності заборон на нерухоме майно з мотю розпорядження своїми частками у квартирі вони виявили, що на квартиру АДРЕСА_1 накладений арешт за постановою державного виконавця Зарічного ВДВС від 27.03.2003 року. Зазначили, що у ВДВС не перебувають виконавчі провадження про стягнення з них коштів. Вказаний арешт є перешкодою у відчуженні ними квартири. Тому, посилаючись на положення ч. 1 та 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»» просять зняти арешт з спірної квартири, накладений за постановою державного виконавця від 27.03.2003 року, реєстраційні номери обтяжень: 7109080 та 7109122.

Позивач ОСОБА_1 та його представник позов підтримали.

Позивач ОСОБА_2 до суду не зявилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, але його представник до суду не зявився. Подав письмові заперечення проти позову.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 пояснили, що їм не відомі підстави накладено арешту. Позов підтримали. Після перерви оголошеної в судовому засіданні до суду не зявилися.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази подані сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цих Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні (приватні) виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

З свідоцтва про право власності на житло (а.с. 11) та свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 12) вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_1 є позивачі та треті особи.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав (а.с. 14) та копії постанови державного виконавця (а.с. 35-37) вбачається, що у звязку з виконання судового рішення про стягнення коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВЖРЕУ-3 та невиконанням боржниками судового рішення у добровільному порядку, Постановою державного виконавця Зарічного ВДВС скрії АА№951149 від 21 березня 2003 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до повідомлення Зарічного ВДВС (а.с. 13) та письмових заперечень відповідача на позов, на даний час на виконанні у ВДВС перебуває виконавче провадження про стягнення коштів з ОСОБА_2 коштів на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» на підставі судового наказу виданого 07.02.2017 року.

Відповідно до положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до положень ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» і розяснення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Ст. 383 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За змістом згаданих норм, під час вирішення такого спору зясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у звязку з чим зазначені вимоги є приватноправовими.

Сторонами у справах за такими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають з цивільних правовідносин.

Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не повязані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження посадовими особами органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Судом встановлено, що в ВДВС відсутнє незавершене виконавче провадження, у якому позивачі оскаржувають арешт.

Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами у справі відсутній спір про право власності на будь-яке майно і таке право ВДВС не оспорюється, при цьому позивачі є боржниками у виконавчому провадженні у звязку з проведенням якого накладено арешт, а відповідач по справі не є ні стягувачем, ні боржником, суд вважає, що позивачі не вірно обрали спосіб захисту свого цивільного права.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає що відсутні підстави визначені законом для задоволення вимог позивача, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 328, 386, 391 ЦК України, Законом України „Про виконавче провадження, ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 152, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя