Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Закарпатської обласної колегії адвокатів до ОСОБА_3, третя особа - Ужгородська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтування самочинно встановлених металевого гаражу та металевих опор за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Закарпатська обласна колегія адвокатів звернулася до суду із зазначеним вище позовом, мотивуючи його тим, що рішенням виконкому Ужгородської міської ради депутатів трудящих від 21 березня 1956 року № 154 обласній колегії адвокатів відведено земельну ділянку розміром 555 кв. м по АДРЕСА_1 для побудови адміністративного будинку.

Закарпатська обласна колегія адвокатів є належним постійним користувачем зазначеної вище земельної ділянки.

У дворі будинку по АДРЕСА_1 розташований металевий гараж, яким користується ОСОБА_4

Позивач зазначав, що рішень щодо надання їй земельної ділянки для розміщення гаражу Ужгородською міською радою не приймалося, дозвіл на тимчасове встановлення гаражу, тимчасових споруд Ужгородська міська рада не надавала.

Крім того, по периметру двору по АДРЕСА_1 відповідачем встановлені металеві опори, які з'єднані дротом і які перешкоджають обласній колегії адвокатів у користуванні земельною ділянкою.

Посилаючись на наведені вище обставини, з урахуванням уточнень просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 555 кв. м, розташованою по АДРЕСА_1, постійним користувачем якої є Закарпатська обласна колегія адвокатів, демонтувати і знести за рахунок відповідача самочинно встановлений металевий гараж і металеві опори, що встановлені по периметру двору, розташовані за вказаною вище адресою.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02 березня 2017 року, позов Закарпатської обласної колегії адвокатів задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні Закарпатською обласної колегією адвокатів земельною ділянкою шляхом демонтування за власний рахунок ОСОБА_3 самочинно встановленого металевого гаражу, позначеного на схемі земельної ділянки під літ. «Д» та металевих опор, що встановлені по периметру двору, по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Судами встановлено, що рішенням виконкому Ужгородської міської ради депутатів трудящих від 21 березня 1956 року № 154 Закарпатській обласній колегії адвокатів відведено земельну ділянку розміром 555 кв. м по АДРЕСА_1 для побудови адміністративного будинку.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 липня 2011 року приміщення 1 поверху загальною площею 81,4 кв. м по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності Закарпатській обласній колегії адвокатів.

Закарпатська обласна колегія адвокатів, як землекористувач, сплачує земельний податок за дану земельну ділянку.

Відповідно до генерального плану-схеми земельної ділянки від 20 листопада 1992 року на АДРЕСА_1 відсутнє гаражне приміщення під літ. «Д».

Відповідно до експлікації із технічної характеристики будівлі та прилеглої до неї земельної ділянки, складеної 14 червня 2001 року, на земельній ділянці у дворі будинку № АДРЕСА_1 значаться три гаражні приміщення під літерами «Б», «Г» і «Д».

Також установлено, що металевим гаражем, позначеним на схемі під літ. «Д» користується ОСОБА_3 Як на підтвердження правомірності його встановлення у дворі будинку № АДРЕСА_1 відповідачка посилається на розпорядження глави міської управи про надання дозволу її батьку ОСОБА_5 на встановлення металевого гаражу.

Відповідно до архівного витягу розпорядження глави міської управи від 21 червня 1993 року № 269 дозволено ОСОБА_5 установити тимчасовий збірний металевий гараж на дві автомашини у дворі будинку № АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач є землекористувачем спірної земельної ділянки, яка була їм відведена для побудови адміністративного будинку. Докази про надання спірної земельної ділянки відповідачці у власність або користування відсутні. Вона користується самовільно зайнятою земельною ділянкою під гаражем літ. «Д» за даною адресою, що обмежує права її законного землекористувача.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Суд, встановлюючи фактичні обставини справи, не врахував наступне.

З матеріалів справи, зокрема податкової декларації з плати за землю, поданої Закарпатською обласною колегією адвокатів до Ужгородського міського відділення Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Закарпатській області вбачається, що податки сплачуються за земельну ділянку розміром 450 кв. м, хоча рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради депутатів трудящих від 21 березня 1956 року № 154 Закарпатській обласній колегії адвокатів відведено земельну ділянку розміром 555 кв. м.

Згідно з експлікацією за 2001 рік (а. с. 53) позивач користується земельною ділянкою, площа якої 578 кв. м, а відповідно до генерального плану-схеми земельної ділянки від 20 листопада 1992 року загальна площа земельної ділянки, якою користується позивач - 562 кв. м (а. с. 161).

Докази про встановлення меж у матеріалах справи відсутні.

Тобто, суд не встановив, на якій саме земельній ділянці встановлений гараж, яким користується ОСОБА_4, чи передавалася саме ця земельна ділянка у користування позивача.

Відповідно до наданих суду першої інстанції пояснень Ужгородською міською радою на території земельної ділянки по АДРЕСА_1 знаходиться три гаражі під літ. Б, Г та Д і земельна ділянка, на якій розташований металевий гараж під літ. «Д», знаходиться у розпорядженні Ужгородської міської ради.

Проте, суд першої інстанції на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності, не з'ясував і не встановив, яку площу земельної ділянки займає металевий гараж під літ. «Д» і чи знаходиться він на території, яка відведена у користування Закарпатській обласній колегії адвокатів.

Також суд не врахував і вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що судом першої інстанції зроблено не було.

Крім того, звертаючись до суду, як на правову підставу позову позивач посилався на ст. 376 ЦК України, яка визначає сукупність ознак, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним.

Стаття 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва як забудови на земельній ділянці, яка не була належним чином відведена, або була відведена для іншого цільового призначення, або будівництво здійснювалося без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Видами самочинного будівництва може бути як здійснення нового будівництва (житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно), так і перебудова об'єкта, а також будівництво із суттєвим відхиленням від проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Дія цієї статті не поширюється на випадки розміщення на земельній ділянці об'єктів, які не пов'язуються із землею фундаментом і не визнаються у законодавстві нерухомістю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що відповідачкою не доведено факту правомірності володіння частиною земельної ділянки, на якій розміщений металевий гараж під літ. Д, тому остання без належних підстав користується ним, самовільно займає земельну ділянку, на якій розміщений металевий гараж і вказана металева конструкція є самочинно встановленою.

При цьому, суд не звернув увагу на те, що металевий гараж не є об'єктом нерухомості, а тому норми ст. 376 ЦК України не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик