Справа № 164/891/17 Головуючий у 1 інстанції: Невар О.В.
Провадження № 22-ц/773/1416/17 Категорія: 39 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

з участю секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 сільської ради Маневицького району Волинської області, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 18 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 18 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 сільської ради Маневицького району Волинської області, ОСОБА_4 про визнання заповіту ОСОБА_6, посвідченого 7 лютого 2012 року ОСОБА_2 сільською радою Маневицького району Волинської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2, недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.02.2012 року секретарем Комарівської сільської ради Маневицького району ОСОБА_7 було посвідчено заповіт ОСОБА_6, який зареєстровано в реєстрі за № 2. Згідно змісту заповіту ОСОБА_6 заповів все належне йому майно племінниці ОСОБА_8. 13.03.2017 року ОСОБА_6 помер. Зазначені обставини підтверджуються дослідженими судом свідоцтвом про смерть № 198424 від 13.03.2017 року, заповітом від 07.02.2012 року.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ч. 1 ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

У відповідності до ч. 1 ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

В силу положення ст. 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним, що відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України тягне його недійсність. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом заповіту від 07.02.2012 року, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив розпорядження про те, що все майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що за законом матиме право запоповідає своїй племінниці ОСОБА_8(а.с.48). Заповіт був особисто прочитаний вголос та підписаний заповідачем, посвідчений секретарем Комарівської сільської ради Маневицького району ОСОБА_7 та зареєстрований за номером 2, особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено, про що секретарем сільської ради було зроблено відповідні записи в заповіті.

В суді першої інстанції допитана в якості свідка ОСОБА_7 підтвердила, що саме нею було посвідчено оспорюваний заповіт. При цьому вказала, що при посвідченні заповіту були дотримані усі вимоги Закону щодо такого посвідчення, будь-яких сумнівів щодо вільного волевиявлення заповідача та усвідомлення його дій в неї не виникало. Покази свідка, які вона давала склавши присягу, позивачем та її представником не спростовані.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_5 обґрунтовувала свої вимоги тим, що даний заповіт був складений спадкодавцем під тиском та примусом, не відповідав його інтересам, під час складання заповіту він не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій, оскільки зловживав спиртними напоями та хворів на тяжке захворювання.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, щодо визначення наявності такого стану ОСОБА_6 на час складення оспорюваного заповіту позивачем не заявлялось, відтак відповідна експертиза судом не призначалась.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_6 перебував на обліку у лікаря психіатра, а також будь-які належні та допустимі докази за змістом яких суд міг прийти до обґрунтованого висновку, щодо неможливості спадкодавцем на час складення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Покликання позивача на довідку Маневицької районної лікарні за вихідним номером 456/14-06/2/17 як на доказ перебування ОСОБА_6 під час складання ним заповіту в стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними є безпідставними. Так дана довідка містить інформацію про перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Маневицької ЦРЛ з 29.03.2008 року по 31.03.2008 року з діагнозом: вперше діагностований туберкульоз легень в долі правої легені, психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, та з 07.12.2008 року по 16.12.2008 року в хірургічному відділенні з діагнозом: ЗЧМТ, струс головного мозку, множинні забійні рани обличчя, перелом 3,6 ребер справа, алкогольне спяніння.

Проте, оспорюваний заповіт посвідчувався спадкодавцем ОСОБА_6 07.02.2012 року, а матеріали справи не містять доказів про стан здоровя ОСОБА_6 на час складання ним заповіту.

Також позивачем не надано доказів того, що заповіт ОСОБА_6 складений під тиском чи примусом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем не надано належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження її доводів про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту.

Виходячи з викладеного, повно і обєктивно дослідивши всі обставини справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заповіт ОСОБА_6 від 07.02.2012 року було посвідчено уповноваженою особою, позивачем не доведено, що волевиявлення заповідача на момент посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало його волі, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що спадкодавець зловживав спиртними напоями і хворів на тяжке захворювання, яке не давало йому змоги повністю усвідомлювати свої дії при підписанні заповіту, а тому заповіт мав посвідчуватися в присутності двох свідків не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи ґрунтуються на власному тлумаченні особою, яка подала апеляційну скаргу, положень ст.ст. 1248, 1253 ЦК України. Позивачем всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_6 через фізичні вади не міг сам прочитати заповіт, а також що він мав бажання, щоб його заповіт був посвідчений при свідках.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 відхилити, а рішення Маневицького районного суду Волинської області від 18 вересня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді