УхвалА

іменем україни

24 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Закропивного О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Енергоавтоматизація», про стягнення безпідставно набутих коштів за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 28 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_5 було усно домовлено про укладення договору підряду, за умовами якого відповідач зобов'язався виступити в якості підрядника, розробити та передати йому готовий до випробування макет електронного приладу та програмного забезпечення до нього. На виконання вищевказаної домовленості він сплатив відповідачу 18 тис. грн у вигляді завдатку, що підтверджується розпискою від 28 квітня 2014 року.

Оскільки договір підряду письмово укладено не було, зобов'язань між сторонами не виникло, то отриманий відповідачем завдаток підлягає поверненню як безпідставно набуте майно. 16 грудня 2014 року він направив відповідачу претензію-вимогу про повернення протягом семи днів з дня її отримання безпідставно набутих коштів у розмірі 18 тис. грн. Проте ОСОБА_5 належні йому грошові кошти не повернув.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь 18 тис. грн безпідставно набутих коштів, інфляційні втрати у розмірі 7 146 грн та 3 % річних у розмірі 789 грн 24 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 18 тис. грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_4 судові рішення не оскаржив.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оціненихдоказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшлиправильного висновку про те, що 28 квітня 2014 року відповідач отримав від позивача 18 тис. грн, що підтверджується розпискою, на виконання робіт за договором від 24 квітня 2014 року, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «Енергоавтоматізація» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 Проте рішенням Ленінського районного суду м. Запорожжя від 5 листопада 2015 року, що набрало законної сили, встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір підряду не укладався, а, отже, такі обставини згідно з вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що відповідно до ст. 1212 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню спірні грошові кошти як набуті ОСОБА_5 без достатньої правової підстави.

Доводи касаційної скарги про наявність рішення Ленінського районного суду м. Запорожжя від 5 листопада 2015 року, що набрало законної сили, ухваленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав безпідставні, оскільки у даній справі ОСОБА_4 звернувся з позовом на підставі ст. 1212 ЦК України, а в іншій справі предметом позову з урахуванням уточнених вимог були договірні правовідносини. Отже, відсутність між сторонами договірних відносин підтверджено преюдиційним рішенням суду (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), а тому доводи касаційної скарги про існування між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договору субпідряду безпідставні, а, крім того, такого договору заявник не надав.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний