АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.,

суддів Шахової О.В.

БіличІ.М.,

при секретарі Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь Банку загальної суми заборгованості за кредитним договором в сумі 491 297 грн. 30 коп., судового збору в сумі 3 219 грн. 00 коп. за подання позовної заяви, а також суму судового збору в розмірі 107 грн. 30 коп. за подання заяви про забезпечення позову.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2012 року, позовні вимоги - задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 251 869 грн. 20 коп. та судовий збір в розмірі 2 518 грн. 69 коп. (том І а.с.56-58).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року, заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року - скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (том І а.с.145).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року, задоволено частково позовні вимоги Банку та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 16 425 доларів США 35 центів та 150 000 грн., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 219 грн. (том І а.с.218-220).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, а тому оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

_______________________________________________

Справа № 2-756/12

№ апеляційного провадження 22-ц/796/1637/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Судом першої інстанції проігноровано клопотання відповідача та безпідставно не застосовано позовної давності до вимог позивача про стягнення основної заборгованості та пені, дійшовши помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення боргу та пені за період з 13 серпня 2007 року до 15 лютого 2012 року, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд не обґрунтував розміру пені, що підлягає стягненню та не зазначив норми матеріального права, на підставі яких пеню обчислено, передчасно погодившись з наданим позивачем розрахунком, та застосовано положення ч.3 ст.551 ЦК України.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 втретє не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, крім того, 16 травня 2017 року особисто подав через канцелярію Апеляційного суду міста Києва заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю з'явитись в судове засідання, зокрема, через виникнення сімейних обставин та перебування у місті Полтава. Разом з тим, колегія суддів визнала зазначені причини для відкладення розгляду справи неповажними та вважала за можливе розглядати справу у його відсутності на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Крім того, в судове засідання не з'явився представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів також вважала за можливе розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи встановлено, що 18 грудня 2006 року між «Банк «Фінанси та кредит», ТОВ, в особі Філії «Київське регіональне управління» Банку «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 15-280/06-А (а. с. 6-9), згідно умов якого відповідачу було надано грошові кошти в розмірі 18 789 доларів США 39 центів з процентною ставкою 10% річних на строк до 17 грудня 2013 року.

Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки № 446 від 18 грудня 2006 року (а. с. 11) та заявою на видачу готівки (а. с. 12), що не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Оскільки відповідачем не було дотримано умов кредитних договорів, позивачем, 12 січня 2009 року на адресу відповідача направлялись листи - попередження з повідомленням про наявність заборгованості та пропозицією виконати взяті на себе зобов'язання (а. с. 15).

Оскільки зобов'язання боржника по кредитному договору щодо повернення банку суми кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом залишились не виконаними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованість з відповідача в примусовому порядку.

Виходячи зі змісту ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, крім того, вирішив зменшити розмір пені за кредитним договором до 149 696 грн. 36 коп., стягнувши з відповідача на користь Банку заборгованість по кредитному договору в розмірі 16 425 доларів США 35 центів та 150 000 грн., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 219 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст. 526 ЦК України.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та спати процентів.

У своїх доводах ОСОБА_2, крім іншого, посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано його клопотання та не застосовано позовної давності до вимог позивача про стягнення основної заборгованості та пені, у зв'язку з чим суд помилково вирішив стягнути борг та пеню за період з 13 серпня 2007 року до 15 лютого 2012 року, а тому оскаржуване рішення є незаконним.

Однак, колегія суддів вважає вказані доводи такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України ).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України ).

Спеціальна позовна давність установлюється законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України .

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовну давність.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

У матеріалах даної справи відсутні відомості про звернення відповідача із заявою про застосування строків позовної давності, поданої до винесення місцевим судом рішення, відповідно до вимог частини третьої статті 267 ЦК України .

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізу норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не може застосовуватися за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність, що узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (6-738цс15) та 17 лютого 2016 року (6-1844цс15).

Крім того, доводи відповідача щодо не обґрунтування судом розміру пені, що підлягала стягненню та не зазначення посилань на норми матеріального права, на підставі яких пеню обчислено, передчасно погодившись з наданим позивачем розрахунком, є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи, а тому відхиляються колегією суддів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: О.В.Шахова

І.М.Білич