Справа № 368/1301/17
Провадження № 2/368/575/17
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"15" листопада 2017 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі:

головуючого: судді Закаблук О.В.

при секретарі Широкоступ К.М.

За участю сторін:

Позивач: ОСОБА_1

Представник позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, суд, -

В С Т А Н О В И В :

22.09.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, в якій позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого:

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту пред»явлення позову до суду і до моменту досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з моменту пред»явлення позову до суду до досягнення дитиною 3 ьох річного віку;

- допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступними обставинами.

14 лютого 2017 року, вона, - ОСОБА_1, уклала шлюб з ОСОБА_3, який вони зареєстрували у Кагарлицькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 13.

07 лютого 2017 року, у них народився син - ОСОБА_4, про що Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зроблено відповідний актовий запис № 35.

Згідно свідоцтва про народження сина, серії І-ОК № 347924, в графі "Батько" зазначений Відповідач.

Проте, незважаючи на народження сина та укладення шлюбу, наразі шлюбні відносини між нею та Відповідачем фактично припинені.

Протягом часу їхнього спільного проживання, Відповідач відносно неї вчиняв протиправні дії (ображав її, завдавав тілесні ушкодження), внаслідок чого вона неодноразово була змушена звертатися до правоохоронних органів.

Відповідно до ст. 51 СК України, дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Однак, нехтуючи законним вимогам, Відповідач не дотримується визначених в ст. 51 СК України положень.

Незважаючи на те, що вона та Відповідач проживаємо порізнь, Відповідач продовжує ображати її, висловлює в її бік непристойні слова та погрози.

На даний час, їхній спільний син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.

При цьому Відповідач не приділяє дитині належної уваги, не піклується про його стан здоров'я, матеріально не допомагає, проживає окремо від сина.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789- XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч. і, 2, з, 4, 5 ст. 150 СК України, батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобовязані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обовязку батьківського піклування щодо неї.

Таким чином, дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.

Відповідач наразі працездатний та здоровий, і може у повній мірі сплачувати аліменти на утримання свого малолітнього сина.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Наразі, аліменти Відповідач нікому не платить, є працездатним, а тому з нього необхідно стягувати аліменти в частині від доходу, яка на її думку для можливості належного утримання дитини, повинна складати 1/3 частину від доходу Відповідача.

Крім цього, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Оскільки вона на даний час, доглядає сина до досягнення ним 3-х річного віку, у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги, тому у відповідності до положень ст. 84 СК України, на її користь з Відповідача слід стягнути аліменти, на її думку, у розмірі в розмірі 1/6 частини зі всього заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду.

22.09.2017 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

02.10.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 11.10.2017 року.

11.10.2017 року слухання справи було відкладено на 25.10.2017 року в зв»язку з неявкою відповідача ОСОБА_3

25.10.2017 року слухання справи було відкладено на 15.11.2017 року в зв»язку з неявкою учасників процесу.

В судовому засіданні, яке відбулося 15.11.2017 року, позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, обгрунтовуючи своє рішення обставинами, які викладені в мотивувальній частині її позовної заяви.

В судовому засіданні, яке відбулося 15.11.2017 року, представник позивачки, - адвокат ОСОБА_2 позов підтримав, обґрунтовуючи своє рішення обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви.

В судове засідання, яке відбулося 15.11.2017 року, відповідач ОСОБА_3 не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК «Заочний розгляд справи».

Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з усних заяв в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 та її представника, - адвоката ОСОБА_2 не заперечували проти винесення заочного рішення, відповідач ОСОБА_3 повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою.

Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Фактичні обставини справи, та застосування до них матеріального та процесуального права.

14 лютого 2017 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3.

Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І ОК № 211942, яке видане 14 лютого 2017 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Київській області, в якому зазначено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, громадянин України, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка місто Кагарлик Київської області, Україна, громадянка України, зареєстрували шлюб 14 лютого 2017 року, про що 14.02.2017 року складено відповідний актовий запис за № 13.

Прізвище після державної реєстрації шлюбу:

Чоловіка ОСОБА_3;

Дружини ОСОБА_3.

Від спільного шлюбу сторони мають одну малолітню дитину, - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії І ОК № 347924, яке видане 14 лютого 2017 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Київській області, в якому зазначено, що ОСОБА_4 народився 07 лютого 2017 року в місті Кагарлик Київської області, Україна, про що 14 лютого 2017 року складено відповідний актовий запис за № 35.

В графі «батько» зазначений відповідач ОСОБА_3.

В графі «мати» зазначена позивачка ОСОБА_1.

Проте, незважаючи на народження сина та укладення шлюбу, шлюбно сімейні відносини між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 не склалися, та на даний час фактично припинені.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка ОСОБА_1 проживає на житловій площі своєї матері спільно з дитиною, а відповідач ОСОБА_3 проживає у своїх батьків.

Вищевказаний факт підтверджується довідкою № 7116, яка видана 21.09.2017 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області, та яка міститься в матеріалах справи, в якій зазначено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_7 а, та на її утриманні знаходиться син, - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утриманні дитини та дружини, фактично самоусунувся від виконання подружніх обов»язків в частині утримання дитини та дружини, чим ставить позивачку ОСОБА_1 в скрутне матеріальне становище, що тягне за собою незадовільне забезпечення дитини.

Обгрунтування судом часткового задоволення позову в частині стягнення аліментів на дитину.

Норми матеріального права, зокрема, норми СК України, які були застосовані судом при вирішенні спору щодо:

-стягнення аліментів на дитину:

Так, згідно з ст.. 180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Суд наголошує на тій обставині, що обов'язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов'язків і передбачений ч. 2 статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року, відповідно до якої батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Окрім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою ВРУ № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.

Підставою для виникнення права неповнолітньої дитини на утримання від батьків є сукупність юридичних фактів:

- наявність споріднення. В даному випадку споріднення між дитиною та відповідачем доведено свідоцтвом про народження дитини серії І ОК № 347924, яке видане 14 лютого 2017 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Київській області, де в графі батько зазначений відповідач по справі, - ОСОБА_3;

- недосягнення дитиною, - ОСОБА_4 повноліття, тобто вісімнадцятирічного віку.

Враховуючи вищевикладене, відповідач по справі, - ОСОБА_3 зобов»язаний утримувати свою дитину, сина, - ОСОБА_4 до досягнення 18 ти річного віку, тобто, до досягнення сином повноліття, - до 14.02.2035 року;

Що стосується виду та розміру аліментів, що підлягають до стягнення, то суд зазначає наступне.

Що стосується виду стягуваних аліментів, то суд зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Так, в даному випадку позивачка ОСОБА_1 бажає стягувати аліменти з відповідача ОСОБА_3 в частці, що не суперечить вимогам ч. 3 ст. 181 СК України, а тому перепон для застосування такого виду стягнення аліментів немає.

Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини є найбільш розповсюдженим способом визначення розміру аліментів.

До переваг цього способу належать, по перше, відсутність необхідності переглядати суму аліментів кожного разу, як змінюється дохід (заробіток) платника аліментів, по друге, відсутність потреби у проведенні індексації.

Що стосується розміру стягуваних аліментів, то суд зазначає наступне.

Згідно ст. 182 СК України:

1. При визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, судом в судовому засіданні встановлено, що малолітня дитина, - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 перебуває на повному утриманні матері, - позивачки по справі, - ОСОБА_1, яка сама потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, - відповідача ОСОБА_3, адже позивачка не має заробітної плати, пенсії, стипендії, доходів від використання того чи іншого майна, відсутні додаткових доходів (наприклад, від здавання в оренду нерухомого майна, авторських гонорарів, дивідендів, тощо).

Як встановлено судом позивачка ОСОБА_1 існує з своєю дитиною лише за рахунок посильної допомоги своєї матері.

Напроти, відповідач ОСОБА_3 працездатного віку, фізично здоровий, в інших шлюбах не перебував, відповідно, іншими аліментними зобов»язаннями не обтяжений, інших осіб на своєму утриманні не має, інших об»єктивних обставин, з яких відповідач не може сплачувати аліменти, в судовому засіданні не встановлено.

Отже, враховуючи вищевикладене, та те, що позивачка ОСОБА_1 просить стягувати аліменти в частці від доходу відповідача, суд прийшов до висновку щодо стягнення аліментів в фіксованій частці від всих видів заробітку (доходів) відповідача в розмірі 1/3 частки від його доходу на одну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто, в даному випадку слід стягувати аліменти з 22.09.2017 року.

Що стосується задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку, то суд зазначає наступне.

Слід зазначити, що даний спір лежить як в площині основного Закону України, - Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, так і в площині норм галузевого права, - норм СК України.

Отже, що стосується Конституції України, то в даному випадку суд застосовує наступні положення.

Перш за все слід зазначити, що Конституція України є основною національної правової системи, є юридичною базою для розвитку українського законодавства, правозастосовної діяльності, правосвідомості та правової культури.

Слід зазначити також, що преамбула Конституції України відіграє роль орієнтира у практичній діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування, об»єднань громадян, посадових і службових осіб та громадян, визначає загальну лінію правотворчої діяльності, вказує стратегічний напрям конституційного і нормативно правового регулювання в цілому.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже, пряма дія конституційних норм вимагає, що навіть за наявності і при застосуванні поточних конституційних законів та інших нормативно правових актів правозастосовний орган посилався не тільки на них, а спочатку на ту норму Конституції, на розвиток якої або ж на основі якої вони прийняті і діють.

Слід зазначити, що згідно ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ повинні керуватися насамперед нормами Конституції України.

Що ж стосується гарантованості звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, то це положення є втіленням прямої дії конституційних норм щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, що знайшло свій вираз, зокрема в ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.

Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ч. 2 ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ч. 3 ст. 24 Конституції України рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоровя жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою Материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов»язки у шлюбі та сім»ї.

Отже, ч. 1 ст. 51 Конституції України встановлює основні принципи регулювання сімейних відносин, які знаходять своє втілення в Сімейному кодексі України та інших нормативно- правових актах.

В даному випадку суд особливо наголошує на тому, що кожен з подружжя має рівні права й обовязки в шлюбі й сімї.

Це положення знайшло своє закріплення в ч. 6 ст. 7 та інших статтях СК України.

Так, дружина та чоловік мають право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст. 51 СК України); на фізичний та духовний розвиток, на здобуття освіти, прояв своїх здібностей, на створення умов для праці та відпочинку (ст. 52 СК України); на зміну прізвища (ст. 53 СК України); на свободу і особисту недоторканність (ст. 56 СК України).

Усі найважливіші питання життя сімї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Таким чином, у сімейних відносинах подружжя не має переваг один перед одним, хоча в окремих випадках законом враховуються біологічні особливості жінки та чоловіка, які перебувають у шлюбі. Так, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності (ч. 1 ст. 84 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина.

Наявність таких механізмів одна з обов»язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду.

Це обумовлено демократичністю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на незалежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності предявлення доказів тощо.

Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини.

Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави учасниці цього Пакту «забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту».

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації.

Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в процесуальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства.

Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосереднього захисту порушених прав, є цивільне судочинство.

В Цивільному процесуальному кодексі України межі права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства визначені досить широко.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що усяка заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

Законодавство про цивільне судочинство встановлює порядок розгляду по спорах, що виникають з цивільних, сімейних, трудових та колгоспних правовідносин, справ, що виникають з адміністративно-правових відносин, і справ окремого провадження (ст. 1 ЦПК).

Конституційні правовідносини в цьому переліку не вказані. Але, зважаючи на статус Конституції України як нормативного акта прямої дії, видається, що до розробки спеціальних конституційно-процесуальних нормативних актів судовий захист прав і свобод, що випливають з конституційних правовідносин, може здійснюватися в порядку цивільно-процесуального судочинства із застосуванням аналогії права.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 68 Конституції України встановлено суттєву заборону (яка має форму легального обов»язку) для кожної людини, яка, по своїй суті має вираз, - не посягати на права, свободи, честь і гідність інших людей.

Слід зазначити, що хоча вищевказане положення спрямоване на регулювання людських взаємин, держава покладає на себе певного режиму, стану цих взаємин, шляхом, зокрема, судового захисту законних прав та інтересів громадянина.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Даний припис тісно повязаний із положенням ч. 1 ст. 57 про гарантування кожному права знати свої права й обовязки.

Ця норма, не перетворюючи згадане право на обовязок, все ж зобовязує людину зазнати юридичної відповідальності і «перетерпіти» певні позбавлення, обмеження в разі порушення нею законів - незалежно від того, чи був відомий громадянину їхній зміст, чи ні.

Юридична відповідальність - це закріплений у законодавстві та забезпечуваний державою юридичний обовязок правопорушника зазнати примусового додаткового позбавлення певних цінностей, що йому належали.

Норми матеріального права, зокрема, галузевого права, - норми СК України, які були застосовані судом при вирішенні спору щодо стягнення аліментів на дружину на час вагітності.

Дане спірне питання врегульовано Главою 9 СК України, - Права та обов»язки подружжя по утриманню.

Згідно ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Згідно ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Отже, що стосується вищевказаних норм галузевого права, то суд зазначає наступне.

Перш за все, суд наголошує на тій обставині, що шлюб в Україні є добровільним союзом жінки та чоловіка.

Як судом зазначено вище, положеннями ст. 51 Конституції України передбачено, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Права та обовязки подружжя по утриманню тісно повязані з особистими немайновими правами та обовязками подружжя, зокрема передбаченим ст. 55 Сімейного кодексу обовязком дружини та чоловіка спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги.

Вступаючи в шлюб, подружжя добровільно бере на себе обовязки, в тому числі й по матеріальній підтримці одне одного.

Законодавець закріпив даний обовязок стосовно подружжя, тобто осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Сімейний кодекс вживає терміни «утримання» та «аліменти», чітко не розмежовуючи дані поняття, які фактично використовуються як синоніми.

У разі, якщо обовязок по матеріальній підтримці не виконується, утримання (аліменти) можна отримати в судовому порядку, при цьому необхідно враховувати встановлені ст. 75 Сімейного кодексу підстави.

В даному випадку, суд вважає, що право на отримання аліментів позивачка ОСОБА_1 отримала в зв»язку з наступними обставинами, які є юридично значущі в даному випадку:

- право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який потребує матеріальної допомоги.

В ч. 4 ст. 75 СК України перелічено випадки, коли особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, - якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, - відповідача ОСОБА_3, адже вона не має заробітної плати, пенсії, стипендії, доходів від використання того чи іншого майна, відсутні додаткових доходів (наприклад, від здавання в оренду нерухомого майна, авторських гонорарів, дивідендів, тощо).

Окрім того, як вставновлено судом в судовому засіданні, та вказано вище, існує з своєю дитиною лише за рахунок посильної допомоги своєї матері.

Витщевказані факти стороною відповідача не оспорювалися а тому приймаються судом на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, а тому не потребують додаткового доказування.

- другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу, однак добровільно її не надає.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі, - ОСОБА_3 працездатного віку, фізично здоровий, в інших шлюбах не перебував, відповідно, іншими аліментними зобов»язаннями не обтяжений, інших осіб на своєму утриманні не має, інших об»єктивних обставин, з яких відповідач не може сплачувати аліменти, в судовому засіданні не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою.

Згідно ч. 2 ст. 77 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, в грошовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Відповідно, враховуючи вищевказану норму права, аліменти з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 слід стягувати з часу подання позовної заяви, а саме, - з 22.09.2017 року.

Згідно ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій формі.

В даному випадку суд, зважаючи на позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 не бачить перепон щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 аліментів в частці, так як дана позовна аивога не суперечить положенню ч. 1 ст. 80 СК України.

Що ж стосується розміру аліментів, то слід зазначити, що при вирішення справ такої категорії, суду необхідно встановити всі обставини справи, що мають істотне значення: рівень доходів подружжя-відповідача, знаходження на його утриманні інших осіб (неповнолітніх, батьків тощо), працездатність, стан здоровя, а також, чи після виплат у подружжя-відповідача залишиться засоби, необхідні для існування на тому ж рівні прожиткового мінімуму, в протилежному випадку така особа фактично стане такою, що потребує матеріальної допомоги.

Отже, враховуючи ті обставини, що відповідач по справі, - ОСОБА_3 працездатного віку, фізично здоровий, в інших шлюбах не перебував, відповідно, іншими аліментними зобов»язаннями не обтяжений, інших осіб на своєму утриманні не має, інших об»єктивних обставин, з яких відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дружини, в судовому засіданні не встановлено, то суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача, - ОСОБА_3, щомісячно, на користь позивачки ОСОБА_1, аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) відповідача.

Суд при визначенні розміру стягуваних аліментів брав до уваги також практику судів різного рівня, згідно з рішеннями яких аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку становлять розмір 1/6 частини доходів платника аліментів.

Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Згідно ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Отже, положення ст. 84 СК України передбачає спеціальні підстави виникнення права на утримання, при цьому право на утримання виникає незалежно від факту працездатності дружини.

Окрім того, при винесенні рішення по даній цивільній справі враховував судову практику як судів першої, так судів і апеляційної, касаційної інстанцій.

Проаналізувавши вищевказану практику судів різних рівнів, слід зазначити, що суди практично у всіх випадках задовольняють позови про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, коли відповідач добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає.

Судові витрати.

При вирішенні питання про стягнення судових витрат суд керувався ч. 3 ст. 88 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно від задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так, позивачка ОСОБА_1 є особою, яка звільнена від сплати судового збору, як особа, звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідач ОСОБА_3 не є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а тому слід стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 75, 77, 79, 80, 81, 84, ст. 180, ч. 3 ст. 181, 183, ч. 1 ст. 184, 191 СК України, п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст..ст. 3, 15, 88, 215, 218, ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 Леонідвіни до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, аліменти на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, паспорт громадянки України № 000399128, виданий органом 3231, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1, на утримання дитини, - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, свідоцтво про народження серії І ОК № 347924, яке видане 14 лютого 2017 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, щомісячно, в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, - з 22.09.2017 року, до повноліття дитини, - ОСОБА_4, - до 07 лютого 2035 року.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, щомісячно, в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, паспорт громадянки України № 000399128, виданий органом 3231, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1, на її утримання, починаючи з дня подання позовної заяви, - з 22.09.2017 року, до досягнення дитиною, - ОСОБА_4, трьохрічного віку, - до 07 лютого 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, на користь держави кошти в сумі 640 (шістсот сорок) грн. судових витрат.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: О.В. Закаблук