АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Волошиної В.М., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

у травні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту - 57 215,85 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 8 920,78 грн., заборгованості по пені та комісії - 18 309,04 грн., штрафу відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди - 6 055,06 грн. посилаючись на порушення відповідачкою умов кредитного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованість за генеральною угодою від 16.06.2015 року в сумі заборгованості за кредитом - 57 215 грн. 85 коп.; суми заборгованості по нарахованим процентам в розмірі - 8920 грн. 78 коп.; штраф в розмірі - 6055 грн. 63 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

Справа 761/18966/16-ц (2972/15)988455/15)
Апеляційне провадження № 22-ц-796/7925/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що за рішенням суду з неї вже стягнуто заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 34 812,23 гр. Різниця в датах договору 11.04.2011 року та 15.04.2013 року не свідчить про укладення двох договорів, це один і той же договір, а остання дата є стартом карткового рахунку по договору від 11.04.2011 року. Коштами, які надані на підставі генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості вона не користувалася, ці кошти списувалися в рахунок погашення процентів та штрафів. Крім того, суд не звернув уваги на те, що сума 18 309,04 грн. включає в себе як заборгованість по комісії, так заборгованість і по пені, проте у виписці по рахунку комісія взагалі відсутня.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, згідно умов якого банк видав останній кредитну картку, відкрив картковий рахунок в національній валюті України.

В зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх обов`язків за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість в розмірі - 34 812,23 грн.

Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов і правил, банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта зважаючи на невиконані зобов'язання перед банком.

16.06.2015 року між ПАТ Комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно якої відповідачка отримала кредит у розмірі 58 972,53 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, на строк 36 місяців, з 16.06.2015 року по 30.06.2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості передбачено в наступному порядку: з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 2 139,52 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат згідно з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30.06.2018 року (п.2.1. Генеральної угоди а.с. 5). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Генеральна угода разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку становить собою договір про надання кредиту своїм підписом на заяві.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил, відповідач зобов'язувалась погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором, проте свої зобов`язання не виконала.

Згідно розрахунків, наданих позивачем, станом на 05.05.2016 року заборгованість відповідачки по кредиту складає 57 215,85 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 8 920,78 грн.; заборгованість по пені та комісії - 18 309,04 грн., штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 6 055,06 грн., а всього заборгованість складає 90 500,73 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що банк виконав свої зобов`язання за договором, а відповідач порушила умови договору щодо їх своєчасного повернення та сплати процентів за користування кредитом. Відмовляючи у стягненні пені суд виходив з того, що пеня та штраф нараховані за одне й те ж саме порушення зобов`язання, а тому відповідач не може бути двічі притягнута до відповідальності за одне й те ж саме порушення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з умов укладеної між сторонами Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Доводи апеляційної скарги про те, що за цією угодою будь - які кредитні кошти відповідач не отримувала, та що генеральна угода це той же самий договір, що і договір від 11.04.2011 року, за яким вже за рішенням суду з відповідачки стягнуто заборгованість колегія суддів вважає недоведеними доказами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Генеральна угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.06.2015 року містить інші умови, ніж договір від 11.04.2011року як щодо суми кредитного ліміту, так і щодо строків погашення та відповідальності позичальника. Так, за даною угодою банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 58 972,53 грн. строком до 30.06.2018 року.

Зазначена угода також містить домовленості сторін щодо реструктуризації заборгованості по іншим кредитним договорам (п.1 генеральної угоди). Проте, зміст пункту 2 вказує на досягнення домовленості між сторонами щодо отримання ще одного кредиту.

Представник відповідачки зазначив, що відповідач мала заборгованість ще по одному кредитному договору, який не був предметом судового розгляду та у Генеральній угоді об`єднано борг по кредитному договору від 11.04.2011 року, за яким стягнуто борг у судовому порядку та за іншим кредитним договором. Проте, будь - якого іншого кредитного договору відповідач не надавала, розрахунків заборгованості, на спростування розрахунків, наданих позивачем також не надавала, про призначення у справі судової бухгалтерсько - економічної експертизи не заявляла.

Доводи представника відповідачки про те, що Генеральна угода укладена відповідачкою під впливом обману не можуть бути прийняті до уваги, оскільки така угода з підстав ст. 230 ЦК України недійсною не визнана.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення комісії суперечать змісту рішення суду, за яким з відповідачки на користь позивача стягнуто заборгованість по тілу кредиту, по відсоткам за користування кредитом та штраф. У стягненні інших нарахованих позивачем сум відмовлено.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді