Справа № 466/3623/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

з участю секретаря Шаповалової Ю.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гнатишак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за депозитним договором,-

ВСТАНОВИВ :

13.04.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», в якій з врахування уточнень просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», , на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1) 150 000 грн. (сто п'ятдесят тисяч гривень) банківського вкладу; 28 500 грн. (двадцять вісім тисяч п'ятсот гривень) процентів річних з 04 березня 2014 року по 04 березня 2015 року (до моменту розірвання договору); 33 536,30 грн. (тридцять три тисячі п'ятсот тридцять шість гривень тридцять копійок) процентів річних за користування коштами з 04 березня 2015 року по 10 липня 2017 року (з моменту розірвання договору); 35 063,77 грн. (тридцять п'ять тисяч шістдесят три гривні сімдесят сім копійок) інфляційних втрат; 8 279,12 грн. (вісім тисяч двісті сімдесят дев'ять гривень дванадцять копійок) 3% річних за ст. 625 ЦК України; 3 021 880,73 грн. (три мільйони двадцять одна тисяча вісімсот вісімдесят гривень сімдесят три копійки) пені за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить разом 3 277 259,92 грн. (три мільйони двісті сімдесят сім тисяч двісті п'ятдесят дев'ять гривень дев'яносто дві копійки).

Заяву мотивує тим, що 04.03.2014 р. між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "Приватбанк" (далі - "Банк") було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD500 (далі - "Договір"), згідно з яким нею того ж дня було внесено до Банку в якості вкладу 150 000 грн., а Банк взяв на себе зобов'язання до 04.03.2015 р. щомісячно сплачувати позивачу стандартні проценти у розмірі 19% річних (а також додатково, відповідно до додаткової угоди від 04.03.2014 p., бонусні 2% річних на рахунок "Бонус Плюс").

Згідно з п.6 Договору якщо після завершення строку вкладу вкладник не заявляє про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Новий строк вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Таким чином 05.03.2015 р. вклад було автоматично продовжено ще на один рік.

Згідно п.3 Договору після закінчення кожного цілого місяця, який сплинув з моменту укладення Договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення Договору, після 15-00, нараховані проценти за вкладом зараховуються на карту/рахунок НОМЕР_2. Порушуючи Договір, Банк протягом усього періоду від дати його підписання не сплачує ОСОБА_1 проценти за вкладом та не забезпечує доступу до вказаного рахунку.

У зв'язку з цим, керуючись п.9 Договору, 23 січня 2016 р. позивачем було надіслано на адресу Банку заяву про розірвання Договору, повернення вкладу і сплату нарахованих процентів, яка була отримана Банком 27 січня 2016 р. Зважаючи на те, що третім робочим днем після отримання банком заяви про розірвання Договору було 01 лютого 2016 року, саме з цієї дати мав бути розірваний Договір між ОСОБА_1 та Відповідачем.

Однак, замість повернення позивачці ОСОБА_1 вкладу, як це передбачено п.9 Договору, на третій банківський день (01.02.2016) після отримання вказаної заяви, Банк надіслав лист- відповідь, у якому повідомив, що питання повернення їй вкладу буде вирішуватись після розгляду претензії, поданої Банком проти Російської Федерації у порядку, передбаченому Конвенцією про захист іноземних інвестицій.

Так позивач вважає, що відмова Банку у поверненні їй вкладу та виплаті процентів за вкладом є незаконною з наступних причин.

По-перше, окупація території АРК Російською Федерацією не дає Банку права відмовлятись від виконання зобов'язань за Договором. У листі-відповіді від 03.02.2016 р. Банк посилається на заподіяння йому внаслідок анексії збитків та необхідність їх відшкодування Російською Федерацією. Однак, станом на сьогодні збитки заподіяні, у першу чергу, їй, оскільки віддавши свої кошти Банку позивачка досі від нього нічого не отримала. Відповідну ситуацію можна порівняти з неприємними, але такими, що час від часу трапляються у діяльності Банку випадками, коли зловмисники грабують або викрадають ті чи інші суми готівки з кас або інкасаторських машин Банку. У такому разі Банк також зазнає значних збитків (інколи - дуже значних), однак це не має наслідком відмову Банком у поверненні вкладів вкладникам: Банк натомість здійснює заходи щодо встановлення винуватих осіб та притягнення їх до відповідальності з метою відшкодування відповідних збитків.

По-друге, після того, як ОСОБА_1 внесла відповідний вклад за Договором на користь Банку, відповідні кошти були, як цього вимагає законодавство, переведені Банком у безготівкову форму та наразі обліковуються як відповідний запис в електронній системі Банку, що адмініструється головним офісом Банку, розташованим у м. Дніпропетровську. Окупація Криму Росією жодним чином не вплинула і не могла вплинути на роботу відповідної системи (бази даних). У той самий час немає і не може бути жодних доказів, що передані нею Банку як вклад готівкові кошти були вилучені відповідними державними органами Російської Федерації, а не були, наприклад, вивезені Банком на материкову Україну або використані для виконання ним своїх зобов'язань з видачі готівки перед іншими його клієнтами.

По-третє, Банк у своїй відповіді посилається на Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", частина шоста статті 5 якого передбачає, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Одночасно Банк стверджує, що він уже звернувся з претензією до Російської Федерації задля відшкодування відповідної шкоди. Однак, залишається незрозумілим, про які збитки Банку йде мова в ситуації, коли він не повернув позивачу ОСОБА_1 вклад за Договором. Очевидно, що перш ніж просити від Російської Федерації відшкодувати збитки, пов'язані з її вкладом за Договором, Банк повинен повернути позивачці вклад.

Крім того, частина друга статті 1 вказаного Закону встановлює, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Водночас, Договір було укладено 04 березня 2014 р. Отже, станом на дату укладення Договору Банк був зобов'язаний та мав можливість вжити заходів для адекватної оцінки відповідної ситуації та пов'язаних з нею ризиків, а також для вжиття відповідних превентивних заходів, спрямованих на недопущення чи мінімізацію збитків.

По-четверте, відмова Банку у поверненні позивачці вкладу за Договором та виплаті процентів є грубим порушенням норм національного та міжнародного законодавства.

Крім того, 22 лютого 2016 р. позивачем було направлено на адресу Банку претензію щодо відмови банку у поверненні вкладу та сплаті нарахованих процентів, на яку Банк дав відповідь, ідентичну до попереднього звернення.

З 04 березня 2014 року (дня внесення вкладу) по момент розірвання договору пройшов 1 повний рік. Отже, проценти на банківський вклад у розмірі 19% річних мають бути нараховані за один рік. Таким чином, відповідач зобов'язаний повернути ОСОБА_1 проценти за вкладом за період з 04 березня 2014 року по 04 березня 2015 року у наступному розмірі:150 000 грн. х 19% річних = 28 500 грн. процентів річних з 04 березня 2014 року по 04 березня 2015 року.

Згідно з п.12 Договору, у випадку дострокового розірвання Договору (після спливу 6 місяців з моменту укладення договору чи моменту пролонгації Договору), проценти за вкладом нараховуються у зменшеному вдвічі розмірі.

Зважаючи на це, з 04 березня 2015 року по 10 липня 2017 року відповідач мав нарахувати позивачці відсотки за депозитом за відсотковою ставкою 9,5% річних. З 04 березня 2015 року по 10 липня 2017 року пройшло 859 днів. Таким чином, відповідач зобов'язаний повернути проценти за вкладом у наступному розмірі:150000 грн. х 9,5% річних / 365 днів х 859 днів = 33 536,30 грн. процентів річних за користування коштами з 04 березня 2015 року по 10 липня 2017 року.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

27 січня 2016 р. відповідачем було отримано заяву позивача про розірвання договору. Зважаючи на те, що третім робочим днем після отримання Банком заяви про розірвання договору було 01 лютого 2016 року, саме з цієї дати договір є розірваним. Таким чином, не виконавши своє зобов'язання, Банк має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як це передбачено ст. 625 ЦК України.

Станом на 01 лютого 2016 року, з дати внесення позивачем вкладу на користь Банку пройшло 698 днів. Таким чином, сума боргу станом на 01 лютого 2016 року становила 150 000 грн. вкладу, а також наступну суму процентів річних:

150 000 грн. х 19% річних = 28 500 грн. процентів річних до 04 березня 2015 року. З 04 березня 2015 року по 01 лютого 2016 року (день розірвання договору) пройшло 333 дні. Таким чином, за цей період банк мав виплатити відсотки за вкладом у наступному розмірі:150 000 грн. х 9,5% річних/365 днів х 333 дні = 13 000,68 грн.Таким чином, станом на 01 лютого 2016 року банк мав виплатити ОСОБА_1 150 000 + 28 500 грн. + 13 000,68 грн. = 191 500,68 грн.

Сукупна сума боргу (сума коштів, внесена на банківський рахунок, а також відсотки річні, які мали бути виплачені) станом на 01 лютого 2016 року становила 191500,68 грн., і саме з цієї суми мають вираховуватися інфляційні втрати та 3 відсотки річних за ст. 625 ЦК України.

Крім того, позивачка зазначає, що рівень інфляційних втрат дорівнює 1,1831 - 1 = 0,1831, що становить 18,31%. Сукупні інфляційні втрати з 01 лютого 2016 року по сьогоднішній день становлять 191 500,68 грн. х 0,1831 = 35 063,77 грн. інфляційних втрат.

Щодо 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України позивачка ОСОБА_1 вказує, що станом на 10 липня 2017 року з 01 лютого 2016 року (дня прострочення виконання зобов'язання Банком) пройшло 526 днів. Тобто, відповідач прострочив своє грошове зобов'язання на 526 днів. Сума 3% річних від простроченої з 01 лютого 2016 року суми становить: 191 500,68 грн. х 3% річні/365 днів х 526 днів = 8 279,12 грн. - 3% річних за ст. 625 ЦК України.

Згідно з ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України у справі №2558цс15 від 01 червня 2016 року, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Станом на 10 липня 2017 року з 01 лютого 2016 року (дня прострочення виконання зобов'язання Банком) пройшло 526 днів. Тобто, відповідач прострочив своє грошове зобов'язання на 526 днів. Таким чином, відповідач зобов'язаний сплатити пеню у наступному розмірі:

Загальна сума боргу станом на 01 лютого 2016 року х 3% пені в день х кількість днів прострочення = 191500,68 грн. х 3% пені в день х 526 днів прострочення = 3 021 880,73 грн. пені за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 вказує, що відповідач зобов'язаний повернути їй наступну суму грошових коштів: 150 000 грн. банківського вкладу; 28 500 грн. - процентів річних з 04 березня 2014 року по 04 березня 2015 року (до моменту розірвання договору); 33 536,30 грн. - процентів річних за користування коштами з 04 березня 2015 року по 10 липня 2017 року; 35 063,77 грн. - інфляційних втрат; 8 279,12 грн.- 3% річних за ст. 625 ЦК України; 3 021 880,73 грн. - пені за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». У зв'язку з наведеним позивач змушений звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до неї. Просить уточнений позов від 10.07.2017 року(а.с.172) задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» - Гнатишак О.В., згідно довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вважаючи такий безпідставним, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи та просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Заслухавши доводи позивача, представників позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав та мотивів.

Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що 04 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір №SAMDNWFD500 про розміщення банківського вкладу «Депозит Плюс», відповідно до якого позивач внесла кошти на депозитний рахунок даного банку у сумі 150 000 грн. строком на 366 днів - по 04.03.2015 року включно. Процентна ставка становила 19% річних та бонусні 2 % річних на рахунок «Бонус Плюс». Вказаний договір було укладено в м. Євпаторія Автономна Республіка Крим.(а.с.136).

Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії та оригіналу( а.с.7,135) квитанції від 04.03.2014 року позивачем ОСОБА_1 було внесено на рахунок відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» 150 000 гривень.

Згідно з п.6 Договору якщо після завершення строку вкладу вкладник не заявляє про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Новий строк вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Таким чином 05.03.2015 р. вклад було автоматично продовжено ще на один рік.

Відповідно до п.3 Договору після закінчення кожного цілого місяця, який сплинув з моменту укладення Договору, у перший робочий день, наступний за датою оформлення Договору, після 15-00, нараховані проценти за вкладом зараховуються на карту/рахунок НОМЕР_2.

Керуючись п.9 Договору, 23 січня 2016 р. позивачем було надіслано на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» заяву про розірвання Договору, повернення вкладу і сплату нарахованих процентів.(а.с.8-9).

Так, після отримання вказаної заяви, Банк надіслав позивачу ОСОБА_1 лист - відповідь, у якому повідомив, що питання повернення їй вкладу буде вирішуватись після розгляду претензії, поданої Банком проти Російської Федерації у порядку, передбаченому Міжнародною конвенцією про захист іноземних інвестицій.(а.с.11-12).

Крім того, 22.02.2016 року позивачем ОСОБА_1 повторно надіслано відповідачу ПАТ КБ «Приватбанк» претензію щодо відмови банку у поверненні вкладу та сплати нарахованих процентів, однак Банк у відповідь надіслав позивачу аналогічний за змістом лист, в якому повідомив, що питання повернення їй вкладу буде вирішуватись після розгляду претензії, поданої Банком проти Російської Федерації у порядку, передбаченому Міжнародною конвенцією про захист іноземних інвестицій.(а.с.13-14).

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України N 5 від 12.04.96 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Згідно ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу одна сторона, що прийняла від другої сторони грошову суму, що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.3 ст.1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку, якщо інше не встановлено ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу.

У відповідності до положень ч.ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені законом.

Крім того, згідно п.3.3. глави 3 «Порядок повернення банками грошових коштів і банківських металів та сплата процентів за договорами банківського вкладу (депозиту)» Постанови Національного банку України № 516 від 03.12.2003р. «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У відповідності до ст. 525 ЦК України, є недопустимою одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно вимог статті 1066 ЦК України банк використовує кошти клієнта, гарантуючи його право безперешкодного розпорядження. Банк не має права встановлювати непередбачені договором чи законом обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Стаття 1074 ЦК України не допускає обмежень прав клієнта щодо розпорядження таким вкладом. Такі обмеження можливі лише у випадках, передбачених законом і на підставі судового рішення. Такий закон станом на день ухвалення рішення відсутній.

Частиною 1 ст.1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Як вбачається з заяви позивача від 23.01.2016 року, 22.02.2016 року, отриманої ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 зверталася в банк з вимогою про повернення коштів за вкладом №SAMDNWFD500 від 04.03.2014р., однак станом на сьогоднішній день позивач жодних коштів від відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» не отримала.

У відповідності з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «…якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невідємні для банківських операцій і повязаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави».

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачці, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідач також порушує ст.41 Конституції України, де закріплений загальний принцип захисту права власності.

У порушення вказаних норм позивачка позбавлена права користування та розпорядження належними їй грошовими коштами, які банк отримав від неї на умовах строковості та платності і до цього часу не повернув.

Таким чином, законодавством не передбачена можливість обмеження прав клієнта Банку на безперешкодне розпорядження своїми грошовими коштами будь-якими рішеннями Банку. Необхідно зазначити, що блокування коштів Клієнта суперечить нормам ЦК України, порушує право клієнта на безперешкодне розпорядження Депозитними коштами, які знаходяться на його рахунку, відтак з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню сума банківського вкладу за Договором №SAMDNWFD500 від 04.03.2014р. в розмірі 150 000 гривень, отже позовна вимога в тій частині підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» 28 500 грн. (двадцять вісім тисяч п'ятсот гривень) процентів річних з 04 березня 2014 року по 04 березня 2015 року (до моменту розірвання договору); 33 536,30 грн. (тридцять три тисячі п'ятсот тридцять шість гривень тридцять копійок) процентів річних за користування коштами з 04 березня 2015 року по 10 липня 2017 року (з моменту розірвання договору); 35 063,77 грн. (тридцять п'ять тисяч шістдесят три гривні сімдесят сім копійок) інфляційних втрат; 8 279,12 грн. (вісім тисяч двісті сімдесят дев'ять гривень дванадцять копійок) 3% річних за ст. 625 ЦК України; 3 021 880,73 грн. (три мільйони двадцять одна тисяча вісімсот вісімдесят гривень сімдесят три копійки) пені за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить разом 3 277 259,92 грн. (три мільйони двісті сімдесят сім тисяч двісті п'ятдесят дев'ять гривень дев'яносто дві копійки), то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають з наступних підстав та мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст.ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правову позицію з цього приводу викладено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», де у п. 20 зазначено, що пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні.

Що стосується заяви представника відповідача про сплив строку позовної давності, то на думку суду, позивачем пропущено такий строк.

Так, статтями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність і, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

У відповідності до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

У відповідності до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

З вказаними вище позовними вимогами ОСОБА_1 звернулася 13 квітня 2016 року, тобто після спливу спеціальної позовної давності.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі №6-103цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 19.03.2014 року №6-14цс14 та від 12.11.2014 року у справі №6-167цс14.

Відповідно до ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно роз'яснень, даних в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог про стягнення з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» 28 500 грн. процентів річних з 04 березня 2014 року по 04 березня 2015 року (до моменту розірвання договору); 33 536,30 грн. процентів річних за користування коштами з 04 березня 2015 року по 10 липня 2017 року (з моменту розірвання договору); 35 063,77 грн. інфляційних втрат; 8 279,12 грн. - 3% річних за ст. 625 ЦК України; 3 021 880,73 грн. -пені за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить разом 3 277 259,92 грн. слід відмовити у зв'язку з спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову про стягнення заборгованості за депозитним договором звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2250,00 грн.

Керуючись ст.ст.3,10,11,15,60,61,88,209,213-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк», код за , на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, кошти в розмірі 150 000 грн. (сто п»ятдесят тисяч грн.)-банківський вклад.

В частині інших позовних вимог - відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 2250 грн.(дві тисячі двісті п»ятдесят грн.)

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В. В. Свірідова