АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9738/2017 Головуючий в 1-й інстанції - Шкірай М.І.
752/3714/17 Доповідач Чобіток А.О.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 24 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,ОСОБА_5 про усунення перешкод щодо проживання в квартирі та вселення,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та зазначав, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі та він. Після смерті матері ОСОБА_6.16.11.2016 року, яка була знята з реєстрації 07.12.2016 року, між ним та відповідачами відсутня згода з приводу проживання позивача у квартирі та користування ним приміщенням квартири, в зв'язку з чим просив вселити його у спірну квартиру та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод щодо проживання у зазначеній квартирі. Зазначив, що відповідачі чинять перешкоди йому у проживанні у зазначеній квартирі, а саме: змінили двері, встановили нові замки, відмовляються впустити позивача до квартири, не надають позивачу ключі.

За таких обставин, зважаючи на неможливість досягти згоди з відповідачами мирним шляхом, позивач змушений був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційні скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що суд не врахував, що спірна квартира була приватизована і зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6, ОСОБА_2,ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло ,виданого 30.12.2008 року відділом приватизації житла Голосіївської райдержадміністрації м. Києва (розпорядження №35148),та зареєстрованого в Київському міському БТІ 21.04.2009 року в кн..д.2095 за реєстровим № 4915.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

За змістом ст. ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

ОСОБА_2 , зазначаючи про те, що відповідачі чинять йому перешкоди у проживанні в квартирі АДРЕСА_1 , пред'явив даний позов до ОСОБА_4, ОСОБА_5 , надавши на підтвердження вказаних ним обставин довідку форми № 3, видану 27.01.2017 року КК «Центр Комунального сервісу», відповідно до якої у спірній квартирі є зареєстрованими сторони у справі, а також довідку вказаного центру про те, що у вказаній квартирі з 18.10.1979 року по 16.11.2016 року була також зареєстрована ОСОБА_6, яка знята з реєстрації в зв'язку зі смертю; лист Голосіївського УП ГУ Національної поліції у місті Києві від 08.12.2016 року, яким ОСОБА_2 повідомлено про те, що його заява стосовно протиправних дій ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 щодо перешкоджання до свого помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , яке мало місце 16.11.2016 року розглянуто, з вказаними особами проведено бесіду щодо недопущення протиправних дій відносно позивача та попереджено про відповідальність згідно з чинним законодавством, рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства; Акт мешканців спірного будинку ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ( кв. АДРЕСА_2) , ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (кв. АДРЕСА_3), ОСОБА_15 ( кв. АДРЕСА_4) про те, що ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1, однак після смерті його матері ОСОБА_6 у листопаді 2016 року, яка також проживала в даній квартирі, ОСОБА_2 співмешканці чинять перешкоди для потрапляння до власної квартири. Крім того позивачем також надано Інформаційну довідку Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12.05.2017 року КВ-2017 № 17477, відповідно до якої за реєстровими книгами Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за : ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ( в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло ,виданого 30.12.2008 року відділом приватизації житла Голосіївської райдержадміністрації м. Києва (розпорядження №35148),та зареєстрованого в Київському міському БТІ 21.04.2009 року в кн..д.2095 за реєстровим № 4915 ( а.с.5-8,19).

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2, відповідачі зазначали, що позивач фактично не проживає в квартирі, яка не є приватизованою, з 2005 року у зв»язку з відрядженням на постійне місце праці по контракту до Іспанії, піля повренення з якої у вересні 2009 року, фактично у спірній квартирі не проживав та проживає за іншою адресою, яка невідома. Між сторонами, ще до від»їзду ОСОБА_2 в Іспанію склалися неприязні відносини та постійні сварки, що дає підстави вважати, що сумісне проживання з позивачем неможливо в спірній квартирі. Після втручання ОСОБА_2 в особисте життя з метою привласнення майна після смерті матері позивача та відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та уникнення в майбутньому між ними спірних питань щодо житлової площі в квартирі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. Зазначали, що Акт, складений сусідами про те, що відповідачі перешкоджають позивачу у користуванні спірною квартирою не містить об'єктивних обставин, оскільки в ньому визначені прізвища осіб, які зовсім не проживають в будинку, а також зазначені особи яких не знає відповідач ( а.с.24-27).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається в своїх позовних вимогах, а саме : створення відповідачами перешкод у користуванні ОСОБА_2 спірною квартирою.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, без належного дослідження доказів наданих сторонами на підтвердження своєї позиції та з»ясування обставин справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності , колегія суддів вважає, що позивачем доведено, а відповідачами не спростовано факт перешкоджання ОСОБА_2 у проживанні в спірній квартирі.

Вказуючи про те, що позивачем не доведено факт перешкоджання ними у його проживанні в спірній квартирі, відповідачі будь-якими належними доказами інформацію, викладену в листі Голосіївського УП ГУ Національної поліції у місті Києві від 08.12.2016 року та Акті мешканців спірного будинку ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 не спростували.

При цьому відповідачі самі вказують про те, що до від'їзду ОСОБА_2 в Іспанію між ними склалися неприязні відносини та постійні сварки, в зв'язку з чим сумісне проживання з позивачем неможливо в спірній квартирі.

Та обставина, що Акт, складений мешканцями буд. АДРЕСА_1 не затверджено житлово-експлуатаційною організацією, в зв'язку з чим суд першої інстанції не прийняв його як доказ , достовірність інформації , викладеної в ньому не спростовує, в зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України є належним доказом.

При цьому, не приймаючи до уваги лист Голосіївського УП ГУ Національної поліції у місті Києві від 08.12.2016 року, суд першої інстанції зазначив, що цим листом не встановлено факту допущення відповідачами у відношенні позивача протиправних дій, а зафіксовано виключно факт того, що між сторонами не врегульовано питання користування квартирою.

Колегія суддів не погоджується з такою оцінкою вказаного доказу, оскільки вказаний лист містить вказівку на те, що з відповідачами та громадянином ОСОБА_7 проведено бесіду щодо недопущення протиправних дій відносно позивача та попереджено про відповідальність згідно з чинним законодавством, що у сукупності з іншими доказами , свідчить про перешкоджання ОСОБА_2 вказаними особами у проживанні в спірній квартирі, наслідком чого і стало звернення останнього до суду з даним позовом.

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, матеріали справи містять Інформаційну довідку Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12.05.2017 року КВ-2017 № 17477, відповідно до якої за реєстровими книгами Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за : ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ( в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло ,виданого 30.12.2008 року відділом приватизації житла Голосіївської райдержадміністрації м. Києва (розпорядження №35148), та зареєстрованого в Київському міському БТІ 21.04.2009 року в кн..д.2095 за реєстровим № 4915 ( а.с.5-8,19).

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірна квартира є приватизованою та належить сторонам на праві спільної часткової власності , не попередив сторони про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також за вказаних обставин помилково вважав, що на правовідносини, що виникли між сторонами поширюється правовий режим ст. 71 ЖК України .

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Так, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідачі подали копію ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2017 року, якою вікдрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним, скасування розпорядження органу приватизації від 30.12.2008 року № 35148 та скасування свідоцтва на право власності на спільне житло № 4915 від 21.04.2009 року.

Наведене свідчить про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачам достовірно було відомо про те, що спірна квартира є приватизованою, а сторони у справі відповідно є її співвласниками .

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_2 надав копію свідоцтва про право власності на житло від 30.12.2008 року, відповідно до якого квартира, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної часткової власності, ОСОБА_6 та членам її сім»ї - ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ( в рівних долях) на підставі розпорядження від 30.12.2008 року за № 35148, яке видано йому начальником відділу приватизації житлового фонду Управдління житлово-комунального господарства Голосіївсьткої районної в місті Києві державної адміністрації 01.11.2017 року, а також копію заповіту від 24.09.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори, за яким ОСОБА_6 заповіла все належне їй майно ОСОБА_2.

Колегія суддів вважає, що попереднє ненадання вказаних документів обумовлене поважними причинами, в зв'язку з чим приймає їх до уваги, оскільки вони мають значення для правильного вирішення даної справи.

Так, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод , закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном,на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею,незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Майно може належати на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 30.12.2008 року , то спірна квартира належить сторонам на праві приватної , спільної часткової власності в рівних долях , внаслідок приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», тобто частки співвласників є рівними .

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

При цьому власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку,встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів, зважаючи на встановлені обставини справи, вважає, що відповідачі порушують права ОСОБА_2 як співвласника спірної квартири шляхом перешкоджання йому у її користуванні , внаслідок чого його вимоги є законними та обґрунтованими.

При цьому посилання відповідачів на те, що позивач не проживав у спірній квартирі тривалий час, встановленню , доведенню або спростуванню у даній справі не підлягають, як такі, що не мають правового значення , зважаючи на те, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, на власний розсуд.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення вимог позивача про усунення перешкод щодо проживання в квартирі та вселення. .

Керуючись ст.ст. 304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов»язати ОСОБА_4, ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -