У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді : Гордійчук С.О.

суддів : Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання :Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Рівненській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі .

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Рівненській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивача вказує на його незаконність, оскільки, воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не врахував, що заява про звільнення з роботи написана під тиском що є свідченням відсутності її вільного волевиявлення та особистого бажання звільнятися з роботи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в позові про поновлення на роботі суд першої інстанції, виходив із того, що звільнення позивача з роботи за її власною заявою проведено з дотриманням встановленого законом порядком.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року N 9 по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням підтверджується заявою ОСОБА_1 від 08.07.2016 року в якій вона просила відповідача звільнити з її посади з 04 січня 2016 року за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком і неможливістю за станом здоровя виконувати посадові обовязки.

З наказом про звільнення позивачка ознайомлена, трудову книжку, одноразову грошову допомогу та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки отримала 11.07. 2016 року і заперечень при цьому щодо звільнення не мала.

Звертаючись до суду з даним позовом та вказуючи на те, що звільнення її з роботи було проведено з порушенням трудового законодавства, позивач заперечувала вільне волевиявлення під час написання заяви про звільнення, між тим, у порушення вимог статей 58-60 ЦПК України належних і допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини не надала.

Таким чином, посилання позивача на те, що її бажання про звільнення, викладене в заяві, не відповідало внутрішньому волевиявленню не знайшло свого підтвердження.

Апеляційний суд вважає, що суд правильно оцінив докази, що надані сторонами, та дав їм належну правову оцінку. Підстави для переоцінювання наявних в матеріалах справи доказів відсутні.

Доводи викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :