Справа № 369/901/17
Провадження № 2/369/1462/17
РІШЕННЯ

Іменем України

08.12.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Завойській В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що в лютому 2014 року він звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з неї на його користь 16 024 грн..

09 вересня 2014 року ОСОБА_2 до канцелярії суду подавала свою заяву, в якій вона надала згоду виплатити йому 5 500 грн..

З врахуванням поданої заяви, суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 16 024 грн..

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яка була відхилена апеляційним судом 24 березня 2015 року.

22 квітня 2015 року постановою ВП № 47360483 було відкрито виконавче провадження, про що було повідомлено боржника.

17 квітня 2015 року ОСОБА_2 ознайомилась з ухвалою апеляційного суду та по рекомендації ОСОБА_3 намагалась виконати рішення суду, а саме повернути йому 16 000 грн..

Не бажаючи повернути йому кошти особисто ОСОБА_2 залишила банківську картку з необхідною грошовою сумою своїй подрузі ОСОБА_4, але вона також не бажала повернути йому грошові кошти.

З 17 квітня по 15 травня 2015 року ОСОБА_2 виконувала ремонтні роботи в будинку своєї покійної матері та намагалась виплатити йому грошові кошти, на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року та ухвали апеляційного суду від 24 травня 2015 року.

26 грудня 2015 року ОСОБА_2 прибула в Україну і знову намагалась виплатити борг про, що вона заявила в судовому засіданні від 15 січня 2016 року в справі під головуванням судді Ковальчук Л.М. по справі № 369/1333/15.

В подальшому представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 підготував клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в якому зазначив, що «лише 04 січня 2016 року ОСОБА_2 стало відомо про існування ухвали апеляційного суду від 24 березня 2015 року». Також, у клопотанні представник ОСОБА_2 зазначив, що в 2013 році вона переїхала до Великобританії і повернулась лише 26 грудня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України були скасовані рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду.

До даного часу борг спадкодавця, матері ОСОБА_2 не повернуто.

У відповідності до вимог ст. 1218 ЦК України та розписки спадкодавця від 21 лютого 2002 року спадкоємець ОСОБА_2 отримала обовязок виплачувати йому щомісячно 1375 грн. (25 % від 5500 грн.) за прострочення повернення боргу.

Початок прострочення виконання боргу слід рахувати з 10 вересня 2014 року після подання ОСОБА_2 до канцелярії суду заяви про надання нею згоди виплатити йому 5500 грн..

Згідно розрахунку належної до стягнення грошової суми за 27 місяців прострочення за період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року (1375 х 27 місяців) сума боргу становить 37 125 грн..

Враховуючи викладене, та керуючись вимогами ст. 1218, ч. 1 ст. 1231, ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК України позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 37 125 грн..

В червні 2017 року позивач ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 31 ЦПК України подав заяву про зміну позовних вимог, посилаючись на те, що він звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. В поданій до суду заяві від 09 вересня 2014 року за вх. № 22970 ОСОБА_2 заявила, що вона «згодна виплатити ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 5500 грн., як написано в розписці її матері».

У розписці матері ОСОБА_2 зазначено, що «за прострочення повернення боргу вона зобовязується виплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми (5 500) гривень». Отже ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання, яке згідно вимог ст. 526 ЦК України має виконуватись належним чином.

Розрахунок належної до стягнення грошової суми за три місяці в період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року в розмірі 25 % від суми 5 500 грн. складає 1375 грн. х 3 місяці = 4125 грн..

Позивач зазначив, що намагання ОСОБА_2 відмовитись від заяви (зобовязання) від 09 вересня 2014 року протирічить вимогам ст. 525 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь згідно наданого ОСОБА_2 зобовязання від 09 вересня 2014 року за зявою вх. № 22970 за період з 03 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року грошові кошти у розмірі 4 125 грн..

Представником відповідача ОСОБА_2 було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій він просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити та стягнути з ОСОБА_1 на її користь 2 000 грн. витрат на правову допомогу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав та заперечував проти його задоволення у повному обсязі.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 лютого 2002 року мати відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 5 500 грн., зобовязуючись повернути їх після продажу свого будинку № 47/1 по вул. Вокзальна в м. Боярка.

21 лютого 2002 року ОСОБА_6 склала розписку про те, що взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 500 грн., борг зобовязалась повернути в день продажу свого будинку за 17 000 у.о., що знаходиться в м. Боярка по вул. Вокзальній, 47/1. За прострочку повернення боргу вона зобовязалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми 5 500 грн..

04 березня 2014 року ОСОБА_6 померла. Спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом після її смерті є дочка ОСОБА_2, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

Рішення Києво-Святошинського районного суду від 21 жовтня 2014 року, яке було залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у розмірі 16 024 грн..

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_2. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року в даній справі змінено, виключивши із мотивувальної частини таку підставу для відмови у задоволенні позову, як настання строку виконання договору позики.

Так, рішенням апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року встановлено, що 21 лютого 2002 року ОСОБА_6 склала розписку про те, що взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5500 грн.. Борг зобовязалась повернути в день продажу свого будинку за 17 000 «у.о.», що знаходиться в м. Боярка по вул. Вокзальна, 47/1. За прострочку повернення боргу зобовязалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми 5500 грн..

04 березня 2014 року ОСОБА_6 померла, спадкоємцем першої черги за законом є її дочка відповідач ОСОБА_2, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщина із заявою про предявлення вимог до спадкоємців у розмірі 16 024 грн..

Також рішенням апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір позики без встановленого строку повернення, а відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_6, доказів повернення боргу позичальником відповідач не надав.

Звертаючись з позовом до суду позивач ОСОБА_1 зазначив про те, що згідно заяви від 09 вересня 2014 року за вх. № 22970 ОСОБА_2 заявила, що вона «згодна виплатити ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 5500 грн., як написано в розписці її матері».

До матеріалів справи долучено копію заяви ОСОБА_2 від 05 жовтня 2016 року, в якій вона вказала про те, що «нею помилкового визнані позовні вимоги на суму 5500 грн., вона відмовляється від заяви, яка надавалась нею власноручно 09 вересня 2014 року та просила не враховувати її зміст при ухваленні судового рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з неї боргу у розмірі 16024 грн. не визнала».

Позивачем здійснено розрахунок належної до стягнення грошової суми за період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року в розмірі 25 % від суми 5 500 грн., що складає 1 375 грн. х 3 місяці = 4 125 грн..

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку.

Відповідно до ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

До спадкоємця переходить обов'язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

До спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.

Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Відповідно до вимог ст. ст. 1281, 1282 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред»явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. спадкоємці зобов»язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержавного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов»язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержавного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов»язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 25 % від суми у розмірі 5500 грн., за період нарахування з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року у загальному розмірі 4 125 грн..

Однак, відповідач ОСОБА_7 не має жодних зобовязань перед позивачем ОСОБА_1, оскільки не вона укладала з позивачем ніяких договорів, правочинів.

Слід зазначити, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні договірні правовідносини. Відповідач є спадкоємцем померлої ОСОБА_6, яка склала розписку від 21 лютого 2002 року, тому відповідач ОСОБА_2 може нести відповідальність лише в межах спадкового майна.

Згідно вимог ст. 625 ЦК України у відповідача ОСОБА_2 не виникає обовязку перед позивачем ОСОБА_1 по сплаті відсотків від суми боргу.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Суд також зазначає, що заява представника відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо заявлених представником відповідача ОСОБА_2 вимог про стягнення з позивача витрат на правовому допомогу у розмірі 2000 грн. суд відмовляє з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує із другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно вимог ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3, ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно вимог ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно положень ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» компенсації підлягають витрати на правову допомогу, яка надавалася у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Слід зазначити, що право на правову допомогу гарантовано ст. ст. 8, 59 Конституції України

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

В обґрунтування заяви про стягнення витрат на правову допомогу представником відповідача ОСОБА_2 було надано: договір про надання послуг № 26/04/КМГ від 26 квітня 2017 року, копію протоколу погодження ціни договору від 26 квітня 2017 року, копію платіжного доручення від 03 травня 2017 року на суму 500 грн. та копію платіжного доручення від 30 червня 2017 року на суму 1500 грн..

Однак, з наданих представником відповідача документів неможливо встановити, які саме відповідачу були надані юридичні послуги, з чого вони складалися. Також в матеріалах справи відсутній погодинний розрахунок наданих послуг із зазначенням їх вартості.

З огляду на викладене, суду неможливо встановити, що витрати, визначені у протоколі погодження ціни договору від 26 квітня 2017 року, підлягають стягненню у порядку вимог ст. 79 ЦПК України.

Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд, зясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 22, 525, 625, 1218, 1231, 1281, 1282 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 56, 60, 61, 79, 84 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на надання правової допомоги відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.