УХВАЛА

іменем україни

5 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Салій ГанниЯрославівни, реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_5, про визнання іпотечного договору недійсним та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 6 лютого 2007 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), та ОСОБА_5, за яким останній отримав кредит у розмірі 35 тис. дол. США, 7 лютого 2007 року між нею та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку майнові права на чотирикімнатну квартиру № 109, житловою площею 51,74 кв. м, загальною площею 85,36 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

29 лютого 2008 року між нею та банком укладено додатковий договір до договору іпотеки від 7 лютого 2007 року, а 14 грудня 2011 року укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 7 лютого 2007 року.

Вказувала на те, що відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки, майнові права на квартиру не могли бути предметом іпотеки, а відтак зміст договору суперечив вимогам законодавства, чинного на день укладення договору.

З урахуванням зазначеного, позивачка просила на підставі ст. ст. 203, 205 ЦК України визнати недійсними договір іпотеки, додаткові угоди до нього, які є невід'ємними його частинами та не породжують окремих правових наслідків для сторін.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсними: договір іпотеки від 7 лютого 2007 року, укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я.; додатковий договір від 29 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я.; договір про внесення змін та доповнень від 14 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні заяви ПАТ «Універсал Банк» про накладення арешту в порядку ст. 1057-1 ЦК України відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Універсал Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що під час укладення договору іпотеки 7 лютого 2007 року були порушені положення ст. 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору, оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки, вказані майнові права були неправомірно передані в іпотеку, а тому дійшов теку"раїни від 05.06.ня : висновку про те, що оспорюваний договір іпотеки від 7 лютого 2007 року є недійсним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Також судом зазначено, що додаткова угода від 29 лютого 2008 року та договір про внесення змін та доповнень від 14 грудня 2011 року є невід'ємними частинами договору іпотеки від 7 лютого 2007 року та не можуть окремо породжувати правові наслідки для сторін у разі недійсності договору іпотеки з моменту його укладення.

Проте із такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 7 лютого 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку майнові права на чотирикімнатну житлову квартиру № 109, житловою площею 51,74 кв. м, загальною площею 85,36 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

29 лютого 2008 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір до договору іпотеки від 7 лютого 2007 року, згідно з умовами якого ОСОБА_3 за згодою свого чоловіка ОСОБА_5 передала в іпотеку банку чотирикімнатну житлову квартиру № 109, житловою площею 51,74 кв. м, загальною площею 85,36 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно зі свідоцтвом про власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 5 лютого 2008 року.

14 грудня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 7 лютого 2007 року, за умовами якого сторони погодили, що предметом іпотеки є об'єкт нерухомого майна зазначений у п. 1 укладеного 29 лютого 2008 року між ними додаткового договору до договору іпотеки від 7 лютого 2007 року. Також, сторони обумовили інші умови, що випливають з іпотечних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави (ч. 2 ст. 583 ЦК України).

У ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) було указано вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому.

Дійшовши висновку про те, що при укладенні договору іпотеки були порушені положення ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку ОСОБА_3 мала право передавати в іпотеку лише з 25 грудня 2008 року, суди не врахували, що 29 лютого 2008 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_3 за згодою свого чоловіка ОСОБА_5 передала в іпотеку банку чотирикімнатну житлову квартиру № 109, житловою площею 51,74 кв. м, загальною площею 85,36 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно зі свідоцтвом про власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 5 лютого 2008 року. Договором про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 14 грудня 2011 року, сторони погодили, що предметом іпотеки є об'єкт нерухомого майна зазначений у п. 1 укладеного 29 лютого 2008 року між ними додаткового договору до договору іпотеки від 7 лютого 2007 року.

Суди наведене не врахували та посилаючись на правову позицію Верховного Суду України про те, що майнові права на момент укладення договору іпотеки згідно із законом не визнавались предметом іпотеки, не звернули уваги на те, що саме є предметом іпотеки і на те, що банк не передавав у подальшу іпотеку такий предмет іпотеки без згоди власника майна, а саме власник майна передав в іпотеку незавершене будівництвом майно.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки вказаним обставинам, не визначилися з нормами матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, не встановили усіх фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, судами попередніх інстанцій при розгляді позовних вимог неповно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик