П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

з участю ОСОБА_1, Луцюк М.І., ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року ухваленого під головуванням судді Оборонової І.В. в справі № 560/898/16 ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 21 березня 2016 року о 10:15 год. в с. Берестя, Дубровицького району Рівненської області під час якої, ОСОБА_1 керуючи автомобілем НОМЕР_1 допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 під його керуванням і транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 108 241,18 грн., з яких : 106 041,18 грн. - матеріальні збитки, завдані пошкодженням автомобіля та 2200 грн. - витрати за проведення автотоварознавчих досліджень; 3000 грн. моральної шкоди; 1611,61 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що 19 квітня 2017 року судом першої інстанції оголошено про вихід суду до дорадчої кімнати. Рішення суду проголошено 20 квітня 2017 року, однак відповідно до постанови пленуму ВСУ від 18.12.2009 року №14, при виході із дорадчої кімнати та оголошення рішення на наступний день є порушенням її таємниці та таке рішення підлягає скасуванню.

Вказує, що суд першої інстанції всупереч ст. 159 ЦПК України не досліджував безпосередньо докази у справі, а керувався виключно твердженнями позивача та резолютивною частиною постанови Апеляційного суду від 21.06.2016 року, не беручи до уваги її мотивувальну частину, що спричинило до встановлення помилкових обставин та помилкових висновків щодо дій учасників дорожнього руху : позивача та відповідача і до помилковості встановлення порушень норм правил дорожнього руху відповідачем ОСОБА_1 як причинно-наслідкового зв'язку по виникненню факту пошкодження автомобіля позивача та підставу для відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити в повному об'ємі.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Луцюк М.І. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, покликаючись на подані заперечення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

15 грудня 2017 року набирала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільної відповідальності за наслідки дорожньо-транспортної події за участю належних сторонам транспортних засобів. Розмір заподіяних матеріальних збитків, визначив шляхом віднімання суми його ринкової вартості до та після ДТП. Крім того, задовольняючи частково вимогу про стягнення моральної шкоди, врахував, що дії відповідача носили неумисний характер, стягнув її в розмірі 3000 грн., та на підставі п.4 ч.3 ст. 79 ЦПК України вважав доведеною вимогу про стягнення витрат, пов'язаних з проведення оцінки транспортного засобу.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача упущеної вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження використання пошкодженого автомобіля для перевезення пасажирів та заподіяння йому збитків у вигляді упущеної вигоди.

Такий висновок не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_3 не довів свої позовні вимоги.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, які долучені до матеріалів даної цивільної справи, вбачається, що у протоколі про адміністративне правопорушення серії АП2 №208566 від 21.03.2016 року вказано, що 21 березня 2016 року о 10:15 год. в с. Берестя, Дубровицького району Рівненської області, ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Galant», з державним номерним знаком НОМЕР_2, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку та допустив зіткнення з автомобілем марки «Skoda», з державним номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, порушивши вимоги п.12.1 ПДР України (а.с.33).

Як вбачається з постанови Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року в діях водія ОСОБА_1 порушень ПДР України не було, а водій ОСОБА_3 порушив п. 12.1, 12.4, 13.1 та 14.2 ПДР і місцевий суд дійшов висновку про наявність в його діях вини та складу адмінправопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та застосував адміністративне стягнення у виді позбавлення його права керування транспортними засобами строком на 6 місяців (а.с.35-36).

З постанови Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року, вбачається, що місцевий суд при розгляді справи про адмінправопорушення щодо ОСОБА_3 вийшов за межі своїх повноважень та визнав водія винним в порушеннях ПДР не зазначених в адмінпротоколі та в зв'язку з цим постанову Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року скасовано, а провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_3 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (щодо порушення вимог п.12.1 ПДР)(а.с.37-39).

Виходячи з наведеного вище ОСОБА_3 дійшов висновку, що винуватцем описаної вище ДТП за його участю, є водій ОСОБА_1 який на його думку порушив п.9.2, 9.4, 10,1, 10.4 ПДР (а.с.4, 107) та спричинив йому матеріальну та моральну шкоду і відповідно він звернувся в даній справі з позовом до нього.

Поза межами цього провадження, винуватість водія ОСОБА_1 у вчиненні ДТП від 21 березня 2016 року та причинно-наслідковий зв'язок його дій з наступившими наслідками не встановлювались.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, з огляду на постанову апеляційного суду від 21 червня 2016 року, якою закрито відносно нього провадження за відсутністю події та складу адміністративного порушення в його діях, на оглянутий запис відеореєстратора, місцевий суд погодився, що саме ці пункти вимог ПДР порушив водій ОСОБА_1 та дійшов висновку про наявність правових підстав для покладення цивільно-правової відповідальності на ОСОБА_1 за наслідки дорожньо-транспортної події.

Судом першої інстанції призначалась по справі автотехнічна експертиза, яка не була проведена в зв'язку з відсутністю необхідних вихідних даних для вирішення поставлених експерту питань (а.с. 91-94).

Колегією суддів апеляційного суду ухвалою від 12 липня 2017 року також призначалась автотехнічна експертиза по справі, яка не була проведена з тих же підстав - недостатності додаткових вихідних даних, хоч судом направлялись всі матеріали справи, що були в провадженні, в тому числі і справа про адмінправорушення щодо ОСОБА_3 (а.с. 165-168).

За клопотанням експерта та на вимогу колегії суддів інших даних по справі сторони не надали, тому колегія суддів продовжила розгляд справи по суті на підставі наявних в справі доказів.

Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Посилання місцевого суду на постанову від 03 грудня 2014 року №6-183цс14 Верховного Суду України, де зроблено правовий висновок, що в цивільному процесі законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір, на думку колегії суддів вирваний з контексту, а обставини справи не є аналогічними.

В даній справі відбулось зіткнення двох джерел підвищеної небезпеки і кожна сторона звинувачує одна одну в порушенні ПДР і завданні шкоди.

Пред'явлення позову одним із власників джерела підвищеної небезпеки до іншого не надає йому перевагу у змагальності сторін і не звільняє від обов'язку доведення своїх позовних вимог.

Відповідно до роз'яснень даних в п.4 Постанови Пленуму ВСС України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Щодо зазначених позивачем та в рішенні місцевого суду порушень Правил дорожнього руху, зокрема п.9.2, 9.4, 10,1, 10.4 ПДР, допущених водієм ОСОБА_1, то слід зазначити, що в даному спорі визначальне значення має відстань між авто на час ввімкнення світлового сигналу, який видно на запису відеореєстратора та швидкість зближення авто, які не встановлені ні судом першої, ні апеляційної інстанції з незалежних від них підстав викладених вище.

Тобто, позивачем по справі не доведено, що відповідачем були порушені права та інтереси за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, висновок місцевого суду про порушення водієм ОСОБА_1 зазначених правил дорожнього руху та наявність причинно-наслідкового зв'язку між його діями та наслідками, що настали, а саме заподіяння шкоди майну іншого водія позивача ОСОБА_3 є необґрунтованим припущенням, а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати ОСОБА_1 з оплати судового збору в сумі 1796,97 грн. (а.с.125,138) покладаються ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 1796,97 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2017 року.

Головуючий : С.В. Боймиструк

Судді : С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич