Справа № 140/2301/17
№ 2/140/992/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.11.2017 року м. Немирів

Немирівський районний суд Вінницької області в складі головуючого судді Науменка С.М., при секретарі Буназів К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Немирові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Немирівського району про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, звернулася в суд з позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, мотивуючи тим, що 23 серпня 2012 року в с. Грабовець Немирівського району Вінницької області померла її мати ОСОБА_3. На день своєї смерті ОСОБА_3, поміж іншого майна, мала у власності дві земельні ділянки загальною площею 0,85 га на території ОСОБА_2 сільської ради Немирівського району Вінницької області, в тому числі земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку в межах населеного пункту, та земельну ділянку площею 0,60 га цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства за межами населеного пункту, які були передані їй у приватну власність рішенням ОСОБА_2 сільської ради Немирівського району Вінницької області від 30 травня 1995 року.

За життя ОСОБА_3 заповіту не склала, тому єдиним спадкоємцем за законом після її смерті є вона дочка померлої. ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері і оформила у встановленому законом нотаріальному порядку своє право власності на все належне ОСОБА_3 на день її смерті майно, за винятком однієї із вказаних земельної ділянки площею 0,60 га.

ОСОБА_1 також фактично прийняла спадкову земельну ділянку площею 0,60 га, наразі обробляє її, однак не може оформити своє право власності на неї в нотаріальному порядку, оскільки ОСОБА_3 за життя не оформила і не зареєструвала своє право власності на неї. Крім того, п.а) ч.3 ст. 22 чинного Земельного кодексу України передбачає, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, а не для ведення особистого підсобного господарства, як це було зазначено у вказаному правовстановлюючому первісному рішенні ОСОБА_2 сільської ради Немирівського району Вінницької області від 30 травня 1995 року.

Пунктом 1 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України в редакції, що діяла на момент смерті спадкодавця, установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

В звязку з цим позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,60 га цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради, не зявився надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення.

Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, а відповідно до ч.2 ст.59 УПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачкою в судовому засіданні не було доведено факт належності її покійній матері ОСОБА_3 вищевказаної земельної ділянки, так як в матеріалах справи відсутня копія відповідного рішення ОСОБА_2 сільської ради про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0.60 га. для ведення особистого селянського господарства. Також відсутній Державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку на імя ОСОБА_3.

Позивачкою не проведено експертну оцінку вказаної земельної ділянки та не зазначено точну адресу її розташування.

В матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову вчинення нотаріальних дій щодо оформлення спадкових прав позивачки на земельну ділянку належну ОСОБА_3, що є підставою для звернення до суду з зазначеним позовом, адже відповідно до вимог ст.34 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтв про право на спадщину здійснюється виключно нотаріусами.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись Законом України «Про нотаріат», ст. ст.208-218 ЦПК України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Немирівського району про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду Вінницької області на протязі десяти днів з моменту отримання повного тексту рішення суду.

Суддя: (підпис)

З оригіналом вірно:

Суддя Немирівського

районного суду: ОСОБА_4