Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №317/997/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Яркіна С.В.
Провадження № 22-ц/778/900/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого : Дзярука М.П.

ОСОБА_2

суддів: Трофимової Д.А.

за участі секретаря: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

В обґрунтування позову зазначав, що 25.06.2008 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у іноземній валюті в сумі 81 000,00 доларів США, зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором (Т. 1 а.с. 8-11). Вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 392 825,70 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Строк повернення кредиту до 26.06.2023 року. За використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 9,5% річних.

ОСОБА_3 зазначив, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам закону відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦПК України, оскільки не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та всіх додаткових витрат, при укладенні договору йому не було повідомлено про сукупну вартість кредиту, вартість послуг Банку під час зміни процентної ставки, вид і предмет кожної супутньої послуги.

Спірним кредитним договором було зазначено про відповідні відсотки у розмірі 9,5 % річних, відповідно до чого реальне здорожчання кредиту та кінцева сукупна вартість для нього були вирішальними у прийнятті ним рішення щодо укладення даного кредитного договору. Однак в дійсності, повідомлена йому сума абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому та процентному виразі не відповідає тому, шо було оголошено йому при укладанні договору, та є набагато більшою. На підтвердження цього, позивач надав суду порівняльну таблицю платежів за сукупною вартістю, що на його думку, підтверджує зміну умов договору в односторонньому порядку. Відтак позивач зазначає, що сукупна вартість кредиту фактично збільшена на суму в розмірі 22 755, 85 грн, яка складається з наступних платежів: комісія за видачу кредиту 8 181,00 грн; страхові платежі, щорічні 12 374,85 грн; нотаріальні послуги 1 200,00 грн;

Проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення 1 000,00 грн, які не передбачені на його думку ні умовами договору, ні графіком платежів.

Окрім того, він не був ознайомлений з інформаційним листом, що суперечить чинному законодавству.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 25.06.2008 року, укладений між ним і відповідачем.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишає рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 25.06.2008 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позичальник отримав на споживчі цілі кредит у іноземній валюті в сумі 81 000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, у розмірі 9,5% річних. Строк повернення кредиту до 26.06.2023 року.

Відповідно до п. 2 1 кредитного договору, виконання зобовязань позичальника за даним договором забезпечується заставою нерухомого майна однокімнатної квартири № 32 в буд. 22-А по бул. Центральному в м. Запоріжжя, яка є власністю ОСОБА_3.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Аналізуючи положення ст. 18 Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір № 0 відповідає положенням ч. 2 ст. 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'', чинної на момент виникнення правовідносин, а саме містить особу та місцезнаходження кредитодавця; форму його забезпечення - передача в іпотеку нерухомого майна, предмет договору - кредитні кошти у розмірі 81 000,00 дол. США, плату за користування у розмірі 9,5 % річних, строк погашення до 26.06.2023 року, порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати за проценти, що визначено щомісячними платежами, порядок нарахування процентів, право досторокового погашення, дата видачі кредиту, права та обовязки сторін.

Відповідно до положень п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Так як «Графік погашення платежів», який є невідємною частиною вказаного договору про надання споживчого кредиту, визначений у Додатку № 2 до вказаного договору, особисто підписаного ОСОБА_3, містить інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки, правильним є висновок суду про те, що позивач на час укладення та підписання договору був повідомлений про умови кредитування, в тому числі про орієнтовну сукупну вартість кредиту. При цьому, в кредитному договорі, оригінал якого оглядався судом першої інстанції, позичальником підписана кожна сторінка договору, що свідчить про те, що з положеннями «Графіку погашення платежів» кредитного договору позичальник був ознайомлений.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, тому укладений між нею та банком кредитний договір є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та повністю відповідає положенням ст. 203 ЦК України.

При вирішенні вказаного спору, судом першої інстанції також зясовано яким чином договором про надання споживчого кредиту визначено процедуру підвищення процентної ставки, а саме шляхом підписання додаткової угоди до договору від 13.10.2008 року (відповідно до вимог п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012).

Вищенаведене, зокрема, підтверджується діями позичальника, який підписавши договір про надання споживчого кредиту, погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів, у звязку з чим може виникнути потреба у доплаті позичальником процентів за користування кредитними коштами, які він отримав від Банку.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні кредитного договору, який є договором споживчого кредитування, банком порушено вимоги чинного законодавства, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів» у звязку з введенням ОСОБА_3 в оману відхиляються колегією суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18 Закону).

В свою чергу ч. 2 ст. 18 Закону передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Матеріали справи не містять доказів про те, що позивачем не доведений факт обману, що такий обман дійсно мав місце та мало місце істотність значення обставин, та тим більш факт навмисного введення в оману, та в чому саме полягають навмисні дії банку.

Як вбачається із матеріалів справи, фактична сукупна вартість та абсолютне значення подорожчання кредиту збільшились внаслідок значного збільшення курсу іноземної валюти - долару США по відношенню до гривні, що не є обманом взагалі, а є валютними ризиками, які згідно кредитного договору покладені на позивача.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виконанням протягом тривалого часу умов договору про надання споживчого кредиту та підписанням додаткових угод до нього ОСОБА_3 фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим підтвердив намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його умов зі сторони ПАТ «УкрСибБанк». Вищенаведене, зокрема, підтверджується і діями ОСОБА_3, який самостійно та добровільно обрав ПАТ «УкрСибБанк» для укладення з ним кредитного договору, після чого самостійно та добровільно підписав додаткову угоду № 1, якою змінено строк сплати процентів (Т. 2 а.с. 142), додаток № 1 до договору, яким визначений графік погашення кредиту (Т. 2 а.с. 143), додаткову угоду № 3 від 23.07.2009 року, якою було змінено графік погашення кредиту (Т. 2 а.с. 147), додаток № 1 до додаткової угоди № 3, яким визначено графік погашення кредиту (Т. 2 а.с. 148).

Також позивач добровільно вносив кошти на погашення кредиту в період з 2008 року по 2016 рік, що підтверджується копіями виписок з кредитного договору (Т. 1 а.с. 186-205), і до моменту подачі даного позову в лютому 2016 року жодних питань щодо визнання недійсним договору про надання споживчого у позивача не виникало.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено та матеріалами справи не встановлено факту введення позивача в оману під час укладення договору про надання споживчого кредиту.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування судового рішення, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Судом повно і всебічно зясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права не порушені і застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: