печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2017 року Печерський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Літературна Україна», ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просив:

- визнати, що поширена в розміщеній ІНФОРМАЦІЯ_2 року в № НОМЕР_1 газети «Літературна Україна» статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» інформація, що стосуються ОСОБА_1, не відповідає дійсності та є такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію;

- зобов'язати ТОВ «Газета «Літературна Україна» надрукувати на тій же сторінці газети в тому ж обсязі спростування неправдивої інформації, що містилася в розміщеній ІНФОРМАЦІЯ_2 року в № НОМЕР_1 газети «Літературна Україна» статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», шляхом публікації резолютивної частини судового рішення по даній справі, а також тексту наступного змісту:

«ІНФОРМАЦІЯ_2 року в № НОМЕР_1 газета «Літературна Україна» розмістила статтю «ІНФОРМАЦІЯ_1», авторами котрої зазначені ОСОБА_2 та група українських літераторів. Названа стаття позиціонувалася авторами як відповідь на критичний матеріал ОСОБА_3 «Критика з кущів, або не вихлюпнути б і дитину", оприлюднену на веб- порталі «Буквоїд» 02.04.20145року.

Значна частина інформації, поданої в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», стосується особи члена Національної спілки письменників України ОСОБА_3.

В статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» характеристика, надана ОСОБА_3 словосполученням «заграва облуд», є неправдивою і образливою.

«Вирядившись у білий парадний мундир із георгіївським метеликом...», - пишеться в статті про ОСОБА_3. Редакції нічого не відомо про користування ОСОБА_3 будь-якою антиукраїнською чи проросійською символікою, в тому числі - георгіївськими стрічками.

Також не має обґрунтування і наступне твердження: «Тож щойно до влади прийшов «проФФесор» ОСОБА_4, наш ОСОБА_8 висунув свою кандидатуру на посаду голови КО НСПУ», оскільки між названими подіями, - обранням ОСОБА_4 на посаду Президента України в 2010 році та участю ОСОБА_3 у виборах на посаду голови Київської організації НСПУ у 2012 році, - минув значний (дворічний) відтинок часу, хронологічна послідовність цих подій не може характеризуватись словом «щойно», і жодний причинно-наслідковий зв'язок між цими подіями не простежується.

Бездоказовим і безпідставним є твердження щодо лінькуватості ОСОБА_3 та його байдужості до справ письменницької громади.

У вказаній статті порушено передбачене Законом України «Про авторське право і суміжні права» право автора будь-якого твору вибирати псевдонім, зазначати і вимагати зазначення псевдоніма замість справжнього імені на творі і його примірниках і під час будь-якого його публічного використання Цивільний кодекс України у статті 28 передбачає, що при здійсненні окремих цивільних прав фізична особа, відповідно до закону, може використовувати псевдонім (вигадане ім'я) або діяти без зазначення імені. Розкриття його справжнього імені є порушенням його прав, адже відповідно до статті 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», таємниця авторства та джерела інформації можуть бути розкриті виключно на вимогу суду. Зазначена стаття порушила немайнові права ОСОБА_3, гарантовані Конституцією України (ч. 1 ст. 41, ч. 1, 2 ст. 54), Цивільним кодексом України (ч.2 ст. 438) а також положеннями Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Відповідно положень чинного законодавства України інформація про освіту, сімейний стан, релігійність, стан здоров'я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані про особу становлять її особисту чи сімейну таємницю і поширюються за її бажанням відповідно до передбачених нею умов. В статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» неправомірно поширені персональні дані ОСОБА_3 щодо його сімейного стану.

Редакція «Літературної України» визнає та шкодує, що стаття «ІНФОРМАЦІЯ_1», надрукована ІНФОРМАЦІЯ_2 року в № НОМЕР_1 нашої газети, містить неправдиві відомості щодо письменника ОСОБА_3, котрі ображають його честь і людську гідність, паплюжать його добре ім'я, плямують його ділову та професійну репутацію, кидають тінь на його патріотичну громадянську позицію.

Газета «Літературна Україна» приносить вибачення ОСОБА_3 за образи та неправдиву інформацію щодо нього, оприлюднені нашою газетою в названій статті, а також за порушення його немайнових прав, гарантованих Конституцією України (ч. 1 ст. 41, ч. 1, 2 ст. 54), Цивільним кодексом України (ч.2 ст. 438) а також положеннями Закону України «Про авторське право і суміжні права".

Редакція не має жодних підстав стверджувати, що буцімто ОСОБА_3 проти якісної освіти українців.»;

- стягнути з ТОВ «Газета «Літературна Україна» та ОСОБА_2 солідарно на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в № НОМЕР_1 газети «Літературна Україна» була опублікована стаття «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Підготовку та випуск у світ газети «Літературна Україна» здійснюється ТОВ «Газета «Літературна Україна», про що зазначено в самій газеті.

Стаття викладена у формі колективного листа, підписантами якого зазначена група осіб, однак як зазначає позивач, фактично її автором є ОСОБА_2, вказаний першим в переліку підписантів.

Позивач,вказує, що значна частина інформації, поданої в згаданій статті, стосується особисто його та побудована у формі звинувачень щодо його літературної діяльності, роботи в 2007 - 2012 pp. на посаді відповідального секретаря Київської організації НСПУ, його професійних якостей та політичних поглядів.

Образливий характер вищевказаних висловів підтверджується висновками лінгвістичних експертиз.

Такі відомості, повідомлені в статті, принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача як громадянина та письменника, оскільки характер висловлювань в статті створює негативне враження і ставлення як до непрофесіонала, людини непорядної і неправдивої.

Також позивачу заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач принизив його перед іншими людьми та поширив відомості про те, що буцімто, поганий працівник і лінива людина.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в № НОМЕР_1 газета «Літературна Україна» розмістила статтю «ІНФОРМАЦІЯ_1», авторами котрої зазначені ОСОБА_2 та група українських літераторів.

У якій зазначені, зокрема, наступні тези, які на думку позивача принижують його честь, гідність і ділову репутацію:

- абзац перший, дослівно: «Київський письмак ОСОБА_1 (котрий, мабуть, не випадково прибрав собі літературний псевдонім - синонім руйнації українства - «ОСОБА_3») придумав, як виставити «заграву облуд», аби захистити антиукраїнські табачниківські шкільні програми та підручники від справедливої критики"»;

- абзац перший статті: «Вирядившись у білий парадний мундир із георгіївським метеликом, чоловік ОСОБА_9, авторки згаданої шкільної програми зі світової літератури, вирішив заповзято виступити на «Буквоїді» проти європейської освіти для наших школярів»;

- абзац другий: «...ОСОБА_3 у своєму опусі опустився до явних інсинуацій, свідомих перекручень і необгрунтованих звинувачень»;

- абзац третій: «Тож щойно до влади прийшов «проФФесор» ОСОБА_4, наш ОСОБА_3 висунув свою кандидатуру на посаду голови КО НСПУ»;

- абзац третій: «... письменницька громада, побачивши його ледачкуватість і пасивність...»;

- абзац четвертий: «...щодо суті облудного «батуринського» слововиверження»;

- абзац четвертий: «...ображений на письменників і весь світ пасквілянт».

Факт поширення вказаної інформації стороною відповідача не оспорюється.

Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно ч.ч.1,3 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Сам ОСОБА_1 у своєму позові зазначає, що відносно нього в статті вжито слова письмак, писака, борзописець, які відносяться до пейоративної лексики й несуть лексичне значення - «поганий письменник», пасквілянт, яке є синонімом слова наклепник.

Разом з тим, Пейоратив (від лат. peior, тобто гірше) - це слова та словосполучення, що виражають негативну оцінку чогось або когось, несхвалення, осуд, іронію чи презирство. За семантикою близько до поняття інвективи.

Пейоративна лексика інтенсивно й виразно відображає авторську думку та передає авторський задум, а система пейоративної й інвективної лексики складається з лексичних пейоративних одиниць, що реалізують своє словникове негативне оцінне значення, та з контекстуальних пейоративів, що не мають у своєму лексичному полі негативного забарвлення, але отримують його в тексті.

З цих же підстав суд відхиляє посилання ОСОБА_1 у позові, як на одну з підстав його задоволення, на висновок лінгвістичної експертизи, проведеної кандидатом філологічних наук, доцентом кафедри українознавства та гуманітарної підготовки вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» ОСОБА_7

Згідно ст. 143 ЦПК, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. В порядку ст. 66 ЦПК висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Окрім того, суду на надавалися докази того, що вказана особа, яка зробила лінгвістичний висновок, є судовим експертом та попереджався про кримінальну відповідальність відповідно до ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок. Питання про призначення судової лінгвістичної експертизи в ході судового розгляду перед судом не порушувалось.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних приписів національного законодавства та з урахуванням прецедентної практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку про те, що джерелом побудови конструкції спірних висловлювань не є фактичні дані, а оспорювана інформація являється оціночними судженнями, а тому така інформація не підлягає як доведенню, так і спростуванню.

Одночасно суд приходить до висновку про те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, як похідні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 28, 34, 40, ст.ст. 297, 299, 277 ЦК України, ст.ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію», та ст.ст. 10, 15, 88, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Літературна Україна», ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя В.А. Писанець