Справа № 477/651/17
Провадження № 2/477/777/17
У Х В А Л А

22 вересня 2017 р. Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю:

скаржниці ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

представника відділу ДВС ОСОБА_3,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулося до суду зі зазначеною скаргою, в якій свої претензії виклала наступним чином.

Вказувала на те, що 9 березня 2009 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області з неї та її чоловіка ОСОБА_4 на користь ВАТ ОСОБА_5 ОСОБА_6 була стягнута заборгованість за кредитним договормо в сумі 333141 грн. 79 коп. та судові витрати 1730 грн.

На підставі цього рішення та поданих позивачем виконавчих листів державним виконавцем Жовтневого районного відділу ДВС (тепер Вітовський районний відділ ДВС) Головного територіального управління юстиції Миколаївської області (далі відділ ДВС) ОСОБА_7 відкрито виконавче провадження ВП № 33058189, в якому 18 червня 2012 року було винесено постанову про арешт майна боржників. Далі виконавче провадження було завершене, а виконавчі документи повернуті стягувачу. Однак арешт з майна боржника знятий не був, що є порушенням ч. 2 та ч. 3 ст. 50 Закону України Про виконавче провадження.

Після звернення до відділу ДВС вона отримала письмову відповідь про те, що підстав для скасування арешту майна немає і в провадженні перебувають виконавчі провадження за тими ж виконавчими листами, поданими ПАТ ОСОБА_5 ОСОБА_6 ВП № 46855110 та ВП № 46854799.

Вважала, що ці виконавчі провадження відкриті з пропуском строку пред'явлення виконавчих документів до виконання.

Просила визнати направомірними дії відділу ДВС щодо не зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні ВП № 33058189 та щодо відкриття виконавчих проваджень ВП №46855110 та ВП № 46854799 після пропуску строку, пред'явлення для документів на примусове виконання, скасувати постанову про арешт майна боржника від 18 червня 2012 року у виконавчому провадженні ВП № 33058189, та скасувати постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП №46855110 та ВП № 46854799.

також просила поновити їй строк на подання скарги, оскільки конкретна невизначеність законодавства змусила її спочатку звертатися до адміністративного суду з позовом до ДВС, і лише після закриття провадження в адміністративній справі, вона звернулася з вимогою до відділу ДВС в порядку цивільного судочинства.

В судове засідання скаржниця та її представник скаргу підтримали та просили задовольнити.

Інтереси відділу ДВС в судовому засіданні представляла його начальник ОСОБА_3, яка заперечувала проти задоволення скарги, вказуючи, що арешт з майна боржника не був зняти, так як виконавчий документ був повернутий стягувачу, що не передбачає обов'язкове скасування арешту майна. На тепер у провадженні відділу ДВС перебуває виконавче провадження (зведене) за виконавчими листами, виданими на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 9 березня 2009 року про стягнення зі скаржниці ОСОБА_1 та її чоловіка кредитного боргу в сумі 333141 грн. 79 коп. та судових витрат в сумі 1730 грн. Виконавче провадження було відкрито без порушення строків пред'явлення виконавчих документів до виконання, оскільки на час їх видачі діяли положення Закону України Про виконавче провадження, які передбачали строк їх пред'явлення до виконання три роки. Тому відкриття виконавчих проваджень було здійснено в рамках закону і підстав для скасування постанов про відкриття проваджень не вбачається.

Суд, заслухавши пояснення начальника Вітовського РВ ДВС, перевіривши матеріали скарги та матеріали виконавчого провадження, встановив наступні правовідносини під час виконавчого провадження та прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, яка діяла на час оскаржуваних дій державного виконавця та оскаржуваної його постанови, далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2014 року позов публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про стягнення з ОСОБА_8 кредитного боргу був задоволений і з нього на користь Банку було стягнуто борг за договором кредиту в сумі 12709 грн. 73 коп.

13 листопада 2014 року Жовтневим районним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист № 477/1649/14-ц про стягнення з ОСОБА_8 на користь Банку зазначеного боргу.

Як вбачається із цього виконавчого листа, потім він двічі повертався державним виконавцем: перший раз 30 червня 2015 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону, а другий і останній - 4 жовтня 2016 року відповідно до п. 2 ч. 1 цієї ж статті.

Згідно зі ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до положень ст. 47 Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема:

- у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1).

Для з'ясування майнового стану боржника та виявлення грошових коштів, належних останньому, державним виконавцем були здійснені запити до бази даних щодо наявності у нього транспортних засобів, до реєстрів прав на нерухоме майно та до реєстру майна, яке перебуває під обтяженням, до Пенсійний фонд України та Державної податкової служби України.

Згідно отриманих відповідей було з'ясовано про відсутність майна та коштів у боржника на яке за законом можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Виходом за адресою, зазначеної у виконавчому листі місця проживання боржника с. Грейгове, вул. Шевченка, 40 Вітовського (раніше Жовтневого) району Миколаївської області, встановлено, що майно боржника за цією адресою, на яке можливо звернути стягнення, відсутнє.

Між тим, у цьому акті не зазначено яким саме чином був встановлений цей факт. Не зазначено хто із осіб, які можливо проживають чи зареєстровані за вказаною адресою, був присутній при складанні цього акту.

Крім того, з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що державний виконавець перевірив та встановив фактичне проживання боржника за місцем реєстрації, або ж встановив, що він там відсутній і необхідно вчинити дії по організації його розшуку, що було передбачено п. 3, 4, 10, 11 ч. 3 ст. 10 Закону.

При цьому суд також зазначає, що акти державного виконавця про відсутність майна за місцем реєстрації боржника, не можуть повністю підтверджувати такий факт, оскільки в них лише констатовано такий факт і не зазначено яким чином це перевірялося або підтверджувалося, тобто чи був державний виконавець в житловому приміщенні, подвір'ї будинку тощо, хто був присутнім при цьому із мешканців або власників житла, що було пояснено і взагалі яке майно там знаходилося і як було з'ясовано, що належало боржнику.

Тобто, за відсутності даних у виконавчому провадженні про встановлення місця фактичного місця проживання чи перебування боржника та знаходження за цим місцем належного йому майна,а обмежившись лише перевіркою наявності мана або коштів шляхом направлення запитів, державний виконавець Жовтневого районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_6 своєю постановою від 4 жовтня 2016 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_9 на користь Банку 12709 грн. 73 коп. боргу повернула на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

В той же час, в своїй скарзі ОСОБА_5 просить зобов'язати державного виконавця відновити виконавче провадження за вказаним виконавчим листом, але суд вважає, що це надлишкова вимога, оскільки скасування постанови про повернення виконавчого документу автоматично передбачає відновлення виконавчого провадження.

Крім того, суд не знаходить обґрунтованою скаргою Банку в частині посилань на те, що державним виконавцем не були вчинені інші дії по виконанню рішення суду, як наприклад: направлення копії постанови про виконавче провадження на адресу Банку, направлення запитів до державних щодо виявлення майна чи коштів боржника та ін. Однак це не скасовує фактів викладених вище щодо невчинення ним державним виконавцем дій по встановленню фактичного місця проживання боржника та виявленню його майна за місцем проживання.

керуючись ст. ст. 10, 11, 130, 209, 383-387 ЦПК України, суд

У Х В А ЛИ В:

Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження дій та бездіяльності державних виконавців Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державних виконавців Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області щодо невинесення постанови про зняття арешту боржника у виконавчому провадженні ВП № 33058189, а також на їх дії по відкриттю виконавчих проваджень ВП №№ 46855110, 46854799, зі скасування постанов про накладення арешту та відкриття виконавчих проваджень відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5-ти днів з дня її проголошення.

Суддя Р.В. Козаченко