ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/82/16-ц
Провадження № 2/210/239/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"24" квітня 2017 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

представника третьої особи: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», третя особа, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки робітників науки, виробництва і фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», про визнання незаконним звільнення з роботи, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі за попередньою посадою, -

В С Т А Н О В И В:

12 січня 2016 року, позивач, ОСОБА_2, звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вищевказаним позовом, який у подальшому ним було уточнено 17 жовтня 2016 року, та вмотивовано тим, що наказом по підприємству від 16 грудня 2015 року №1249/л його було звільнено з посади старшого змінного майстра основної виробничої ділянки (виробництво) фасонностапеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва, за скороченням штатів згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає, що його звільнення з роботи є незаконним, оскільки відбулось в порушення норм чинного законодавства в частині встановленого нормами Кодексу законів про працю України порядку звільнення працівників за ініціативою роботодавця.

Вказував на те, що розглянувши подання адміністрації підприємства про розірвання із ним трудового договору з підстав, визначених п.1 ст.40 КЗпП України, профспілковий комітет первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки робітників науки, виробництва і фінансів ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» відмовив адміністрації підприємства у наданні згоди на його звільнення за ініціативою роботодавця, пославшись в обґрунтування відмови на положення ч.1 ст.42 КЗпП України, а саме на його переважне право на залишення на роботі з підстав наявності у нього поряд з іншими більш високої кваліфікації і продуктивності праці. Крім того в обґрунтування відмови у наданні згоди на його звільнення профспілковий комітет зазначив, що відповідно до положень ч.2 ст.42 КЗпП України він має переважне право на залишення на роботі з підстав наявності безперервного стажу на підприємстві, більше 15-ти років, наявності на утриманні 3-х осіб (двох неповнолітніх дітей та непрацюючої дружини) та відсутності у сімї інших робітників із самостійним заробітком. Крім тог, обґрунтовуючи відмову у наданні згоди на його звільнення профспілковий комітет зазначив, що адміністрація підприємства при його вивільненні порушила його права, передбачені ст.43 Конституції України, статті 5 Закону України «Про зайнятість населення», ст.2-1 КЗпП України щодо рівних можливостей у виборі професії, виду трудової діяльності, захисту від дискримінації в сфері зайнятості, безпідставної відмови йому в наймі на роботу, оскільки 30 червня 2015 року він звернувся до генерального директора підприємства із заявою про переведення з посади старшого змінного майстра основної виробничої ділянки (виробництво) фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва на посаду начальника зміни фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва. На вказану заяву відповідь йому на дату розгляду профспілковим комітетом подання про надання згоди на звільнення підприємством надана не була. Натомість на посаду начальника зміни фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва було прийнято робітника, який має більш низьку кваліфікацію, та який подав заяву про переведення його на цю посаду пізніше ніж він.

Вважає, що відмова профспілкового комітету адміністрації підприємства у наданні згоди на його звільнення є обґрунтованою, оскільки містить правове обґрунтування такої відмови. З огляду на наведене, позивач впевнений у тому, що його звільнення з роботи за скороченням штатів згідно наказу №1249/л від 16 грудня 2015 року є незаконним, оскільки звільнення відбулось в порушення вимог ст.ст.40, 42, 43 КЗпП України, ст.38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а саме за відсутністю згоди на його звільнення з боку профспілкової організації, членом якої він являється.

Крім того, позивачем неодноразово подавалися до суду заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, останній раз 07 квітня 2017 року.

На підставі викладеного позивач ОСОБА_2 просив суд задовольнити його позовні висмоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати незаконним його звільнення з роботи 16 грудня 2015 року за скороченням штату працівників згідно з п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України; визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» від 16 грудня 2015 року №1249/л «Про звільнення з підприємства за скороченням штатів ОСОБА_2В.», яким його було звільнено з посади старшого змінного майстра основної виробничої ділянки (виробництво) фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва за скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування згідно з п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України; поновити його на роботі на посаду старшого змінного майстра основної виробничої ділянки (виробництво) фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва; стягнути з ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 120762,36 гривні; відповідно до п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Присутні у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 (договір про надання правової допомоги від 18 лютого 2016 року (а.с.40), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 24 січня 2011 року (а.с.41), кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити.

Присутня у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 (довіреність №14-27юр. від 27 січня 2017 року, термін дії, до 10 жовтня 2017 року (том №2, а.с.44) проти уточнених позовних вимог заперечувала у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, заперечувала проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях (том №1, а.с.46-50), та вказувала на те, що керуючись нормами чинного законодавства, ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було прийнято наказ №719 від 26 червня 2015 року «Про внесення змін до організаційної структури ливарно-ковальського виробництва». При цьому, листами ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» від 08 червня 2015 року №05-1006, №05-1007, Первині профспілкові організації повідомлено про те, що у зв'язку з впровадженням виробництва лиття за технологією з використанням холодно-твердіючих сумішей, підвищення ефективності організації управління процесами у фасонносталелітельном цеху ливарно-ковальського виробництва, для підвищення мотивації посадових осіб ФСЛЦ, відповідальних за збереження і раціональне витрачання товарно-матеріальних цінностей, з метою оптимізації управління виробничими процесами в ФСЛЦ ЛКВ центрального департаменту по утриманню та ремонтам, ПАТ «АрселотМіттал ОСОБА_1 Ріг» планується внесення змін до штатного розпису ЛПВ, про що на підприємстві буде видано відповідний наказ, не менш як за два місяці до безпосереднього здійснення змін, та 12 червня 2015 року проведено консультації за участю профспілок та адміністрації підприємства щодо зазначених змін в організаційній структурі даного підрозділу. 15 липня 2015 року було видано розпорядження по ЛКП №2566 «Про вивільнення працівників». 17 липня 2015 року листом ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» за вих.№05-1534 Криворізький міський центр зайнятості Дніпропетровської області повідомлено про заплановане вивільнення працівників за посадами, в тому числі і посадою, що займав ОСОБА_2 17 липня 2015 року попередженням №16 про наступне звільнення з пропонуванням іншої роботи позивача було ознайомлено зі змістом наказу №719 та розпорядженням №2566, а також запропоновано вакантні посади у кількості 32-ві одиниці та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства. Ознайомившись з переліком вакансій, які йому були запропоновані для працевлаштування на підприємстві позивач надав згоду на ознайомлення з умовами праці по вакантній робочій посаді «складач поїздів ЦЕЗТ», а також виявив бажання звернутися до копрового цеху щодо можливого працевлаштування за професією «бригадир на дільницях основного виробництва копрового цеху», про що було складено акт №9 від 17 липня 2015 року. Однак у встановлені строки зазначені структурні підрозділи не відвідав, особисту заяву про переведення не подав, чим фактично відмовився від переведення на обрані ним вакантні робочі посади. 17 вересня 2015 року позивачу було повторно запропоновано вакантні посади у кількості 13-ть одиниць та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства. ОСОБА_2 від переведення на іншу роботу в межах підприємства, а також від перенавчання відмовився, про що було складено акт №12 від 17 вересня 2015 року про відмову від переводу. 23 жовтня 2015 року позивачу втретє було запропоновано вакантні посади у кількості 08-м одиниць та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства. Ознайомившись з переліком вакансій, які йому були запропоновані для працевлаштування на підприємстві, ОСОБА_2 надав згоду на ознайомлення з умовами праці на вакантних робочих посадах «оператор конвертерного цеху» та «сортувальник-здавач металу переробки металопродукції», про що було складено акт №15 від 23 жовтня 2015 року. Позивачу були видані направлення для проходження співбесіди з начальником копрового цеху та начальником цеху переробки металопродукції. Проте, у встановлені строки структурний підрозділ ОСОБА_2 не відвідав, особисту заяву на переведення на обрані ним вакантні робочі посади не надав. Крім того, 22 вересня 2015 року, 23 вересня 2015 року, 23 жовтня 2015 року, 26 жовтня 2015 року для самостійного пошуку роботи з метою працевлаштування позивачеві була надана можливість пошуку нового місця роботи в робочий час з оплатою за середнім заробітком. Використавши своє право на самостійний пошук роботи позивач не проінформував комісію з вивільнення про результати пошуку. Також позивачу було запропоновано розглянути можливість скористалися умовами програми добровільного звільнення працівників з підприємства з отриманням грошової компенсації. Заяв від ОСОБА_2 про звільнення з підприємства по зазначеній програмі на адресу ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» не надходило. 11 листопада 2015 року за вих.№05-2585 ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» на адресу профспілки було направлено подання про звільнення позивача з вказуванням обставин процедури вивільнення та їх підстав.

Вказувала на те, що відповідно до виписки з протоколу засідання профкому №37 від 26 листопада 2015 року, профком з посиланнями на норми ч.2 ст.42 КЗпП України прийшов до висновку, що ОСОБА_2 має переважне право на залишення на роботі перед співробітниками, так як у нього на утриманні знаходиться дві неповнолітні дитини та дружина і в його родині немає інших працівників з самостійним заробітком, безперервний стаж роботи на підприємстві більше 15-ти років і відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Однак, з таким твердженням відповідач не погоджується, оскільки з порівняльної таблиці вбачається, що у порівнянні з ОСОБА_6 (17-ть років стаж роботи на підприємстві) та ОСОБА_7 (16-ть років стаж роботи на підприємстві), позивач має менший стаж роботи, - 15-ть років. При цьому зазначає, що позивача тричі було позбавлено премії, що підтверджується наступними документами: розпорядженням ЛКВФСЦ від 24 березня 2014 року №1436 «Про порушення технологічної інструкції ТИ-МРК-ЛС-012-2010», відповідно до якого ОСОБА_2 позбавлено 25% премії за березень 2014 року за порушення пункту 3.9 посадової інструкції, що полягає у нездійсненні позивачем контролю над виконанням технологічної інструкції персоналом зміни; розпорядженням ЛКВФСЦ від 28 жовтня 2014 року №4208 «Про порушення посадових інструкцій старшого змінного майстра основної виробничої ділянки та змінного майстра виробничої ділянки фасонносталеливарного цеху (ФСЛЦ)», відповідно до якого ОСОБА_2 позбавлено 100% премії за жовтень 2014 року за порушення пункту 3.1 посадової інструкції, що полягає у незабезпеченні позивачем якісного виконання змінного виробничого завдання дільницями у зміні; розпорядженням ЛКВФСЦ від 05 лютого 2015 року №626 «Про порушення посадової інструкції», відповідно до якого ОСОБА_2 позбавлено 50% премії за січень 2015 року за порушення пункту 3.1.1 посадової інструкції, що полягає у нездійсненні позивачем організації виконання змінного завдання виробничими дільницями цеху. Крім того, відповідно до розпоряджень ЛКВФСЦ від 18 лютого 2015 року №853 та 10 березня 2015 року №1094 ОСОБА_2 було допущено порушення пункту 3.1.9 посадової інструкції, яке полягає у нездійсненні позивачем контролю над виконанням технологічної інструкції персоналом зміни, що призвело до нанесення підприємству прямої дійсної шкоди у розмірі 47821,80 гривня. У зв'язку з цим з метою відшкодування завданих підприємству матеріальних збитків відповідачем здійснювалося утримання з заробітної плати позивача прямої дійсної шкоди у розмірі 47281,80 гривня. Вказані локальні акти ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» не скасовані та позивачем не оскаржені, тому є дійсними та приймалися виключно у звязку з неналежним виконанням позивачем своїх посадових обовязків. Враховуючи факт багаторазового неналежного виконання позивачем своїх посадових обовязків протягом останнього року, що негативно впливало на результат роботи відповідного структурного підрозділу, відповідач вважає, що позивач має меншу кваліфікацію праці ніж інші працівники.

Щодо посилань позивача та його представника на те, що при звільненні ОСОБА_2 відповідачем було порушено вимоги ст.43 Кодексу законів про працю України, а саме стосовно того факту, що позивача було звільнено без згоди профспілки, представник відповідача зазначала, що виборний орган профспілки в своєму рішенні про відмову в наданні згоди на звільнення позивача у виписці з протоколу №37 від 26 листопада 2015 року посилався на порушення відповідачем вимог ст.42 КЗпП України стосовно наявності переважного права позивача на залишення на роботі. Однак, доводи, наведені в рішенні профспілки про відмову в дачі згоди на розірвання договору, не відповідають дійсним обставинам справи, не мають доказів порушення порядку та процедури вивільнення позивача та є такими, що не містять переконливих доказів порушення прав позивача при процедурі вивільнення.

Посилалася на ті обставини, що також орган профспілки у виписці з протоколу №37 від 26 листопада 2015 року зазначив, що адміністрація підприємства при вивільненні ОСОБА_2 порушила ст.43 КЗпП України, ст.5 Закону України «Про занятість населення» та ст.2 КЗпП України про рівні можливості у виборі професії, виборі трудової діяльності, захисту від дискримінації у сфері зайнятості, необгрунтованою відмовою в прийнятті на роботу ОСОБА_2, який 30 червня 2015 року звернувся до генерального директора з заявою про переведення його з посади старшого змінного майстра основної виробничої ділянки (виробництво) фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва на посаду начальника зміни фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва. Однак, жодних заяв від ОСОБА_2 про переведення на адресу відповідача не надходило. Таким чином, рішення профспілки про відмову в дачі згоди на звільнення позивача на думку представника відповідача є фактично не обґрунтованим, а тому, відповідач, керуючись вимогами ч.7 ст.43 КЗпП України, у зв'язку з тим, що в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, отримав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Тобто, звільнення позивача відбулося цілком у відповідності до вимог ст.43 КЗпП України. Враховуючи те, що позивача було ознайомлено з наказом про наступне його вивільнення 17 липня 2015 року, а звільнено 16 грудня 2015 року, пройшло майже 5-ть місяців, тобто вимоги ст. 49-2 КЗпП України відповідачем також не порушено.

На підставі викладеного представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог у повному обсязі.

Присутній у судовому засіданні представник третьої особи, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» ОСОБА_5 (довіреність від 25 серпня 2015 року, термін дії, до 24 серпня 2018 року (а.с.83), також надав пояснення по суті справи, позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до положень ст.64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Положеннями ч.2 ст.65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Керуючись нормами чинного законодавства, ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було прийнято наказ №719 від 26 червня 2015 року «Про внесення змін до організаційної структури ливарно-ковальського виробництва» (том №2, а.с.25-26, 27, 28).

При цьому, листами ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» від 08 червня 2015 року №05-1006, №05-1007, Первині профспілкові організації повідомлено про те, що у зв'язку з впровадженням виробництва лиття за технологією з використанням холодно-твердіючих сумішей, підвищення ефективності організації управління процесами у фасонносталелітельном цеху ливарно-ковальського виробництва, для підвищення мотивації посадових осіб ФСЛЦ, відповідальних за збереження і раціональне витрачання товарно-матеріальних цінностей, з метою оптимізації управління виробничими процесами в ФСЛЦ ЛКВ центрального департаменту по утриманню та ремонтам, ПАТ «АрселотМіттал ОСОБА_1 Ріг» планується внесення змін до штатного розпису ЛПВ, про що на підприємстві буде видано відповідний наказ, не менш як за два місяці до безпосереднього здійснення змін, та 12 червня 2015 року проведено консультації за участю профспілок та адміністрації підприємства щодо зазначених змін в організаційній структурі даного підрозділу (том №1, а.с.4-5). 15 липня 2015 року було видано розпорядження по ЛКП №2566 «Про вивільнення працівників», що не спростовувалося учасниками процесу при розгляді справи, та листом ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» Криворізький міський центр зайнятості Дніпропетровської області повідомлено про заплановане вивільнення працівників за посадами, в тому числі і посадою, що займав ОСОБА_2, що також сторонами не спростовувалося.

17 липня 2015 року попередженням №16 про наступне звільнення з пропонуванням іншої роботи позивача було ознайомлено зі змістом наказу №719 та розпорядженням №2566, а також запропоновано вакантні посади у кількості 32-ві одиниці та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства (том №1, а.с.63-64). Ознайомившись з переліком вакансій, які йому були запропоновані для працевлаштування на підприємстві позивач надав згоду на ознайомлення з умовами праці по вакантній робочій посаді «складач поїздів ЦЕЗТ», а також виявив бажання звернутися до копрового цеху щодо можливого працевлаштування за професією «бригадир на дільницях основного виробництва копрового цеху», про що було складено акт №9 від 17 липня 2015 року. Однак у встановлені строки зазначені структурні підрозділи не відвідав, особисту заяву про переведення не подав, чим фактично відмовився від переведення на обрані ним вакантні робочі посади.

17 вересня 2015 року позивачу було повторно запропоновано вакантні посади у кількості 13-ть одиниць та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства (том №1, а.с.65). ОСОБА_2 від переведення на іншу роботу в межах підприємства, а також від перенавчання відмовився, про що було складено акт №12 від 17 вересня 2015 року про відмову від переводу.

23 жовтня 2015 року позивачу втретє було запропоновано вакантні посади у кількості 08-м одиниць та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства (том №1, а.с.66). Ознайомившись з переліком вакансій, які йому були запропоновані для працевлаштування на підприємстві, ОСОБА_2 надав згоду на ознайомлення з умовами праці на вакантних робочих посадах «оператор конвертерного цеху» та «сортувальник-здавач металу переробки металопродукції», про що було складено акт №15 від 23 жовтня 2015 року. Позивачу були видані направлення для проходження співбесіди з начальником копрового цеху та начальником цеху переробки металопродукції. Проте, у встановлені строки структурний підрозділ ОСОБА_2 не відвідав, особисту заяву на переведення на обрані ним вакантні робочі посади не надав.

Крім того, 22 вересня 2015 року, 23 вересня 2015 року, 23 жовтня 2015 року, 26 жовтня 2015 року для самостійного пошуку роботи з метою працевлаштування позивачеві була надана можливість пошуку нового місця роботи в робочий час з оплатою за середнім заробітком. Використавши своє право на самостійний пошук роботи позивач не проінформував комісію з вивільнення про результати пошуку. Також позивачу було запропоновано розглянути можливість скористалися умовами програми добровільного звільнення працівників з підприємства з отриманням грошової компенсації. Заяв від ОСОБА_2 про звільнення з підприємства по зазначеній програмі на адресу ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» не надходило.

11 листопада 2015 року за вих.№05-2585 ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» на адресу профспілки, в котру входить позивач ОСОБА_2 (том №1, а.с.105, 106), було направлено подання про звільнення позивача з вказуванням обставин процедури вивільнення та їх підстав (том №1, а.с.6-8).

Відповідно до виписки з протоколу засідання профкому №37 від 26 листопада 2015 року, профком з посиланнями на норми ч.2 ст.42 КЗпП України прийшов до висновку, що ОСОБА_2 має переважне право на залишення на роботі перед співробітниками, так як у нього на утриманні знаходиться дві неповнолітні дитини та дружина і в його родині немає інших працівників з самостійним заробітком, безперервний стаж роботи на підприємстві більше 15-ти років і відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (том №1, а.с.9-10).

Наказом по ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» від 16 грудня 2015 року №1249/л позивача ОСОБА_2 було звільнено з посади старшого змінного майстра основної виробничої ділянки (виробництво) фасонностапеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва, за скороченням штатів згідно п.1 ст.40 КЗпП України (том №1, а.с.3).

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України (Порядок вивільнення працівників) при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Також суд враховує те, що як вбачається з порівняльної таблиці та інших матеріалів справи, позивач у порівнянні з іншими працівниками підприємства має менший стаж роботи, 15-ть років (том №1, а.с.67-68).

При цьому позивача тричі було позбавлено премії, що підтверджується:

- розпорядженням ЛКВФСЦ від 24 березня 2014 року №1436 «Про порушення технологічної інструкції ТИ-МРК-ЛС-012-2010», відповідно до якого ОСОБА_2 позбавлено 25% премії за березень 2014 року за порушення пункту 3.9 посадової інструкції, що полягає у нездійсненні позивачем контролю над виконанням технологічної інструкції персоналом зміни (том №1, а.с.51-52);

- розпорядженням ЛКВФСЦ від 28 жовтня 2014 року №4208 «Про порушення посадових інструкцій старшого змінного майстра основної виробничої ділянки та змінного майстра виробничої ділянки фасонносталеливарного цеху (ФСЛЦ)», відповідно до якого ОСОБА_2 позбавлено 100% премії за жовтень 2014 року за порушення пункту 3.1 посадової інструкції, що полягає у незабезпеченні позивачем якісного виконання змінного виробничого завдання дільницями у зміні (том №1, а.с.53-54);

- розпорядженням ЛКВФСЦ від 05 лютого 2015 року №626 «Про порушення посадової інструкції», відповідно до якого ОСОБА_2 позбавлено 50% премії за січень 2015 року за порушення пункту 3.1.1 посадової інструкції, що полягає у нездійсненні позивачем організації виконання змінного завдання виробничими дільницями цеху (том №1, а.с.55), та котре рішенням комісії по трудовим спорам ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» №28 від 11 червня 2015 року, було скасовано в частині оголошення ОСОБА_2 догани та позбавлення його 50% виробничої премії за травень 2015 року (том №1, а.с.80-81).

Відповідно до розпоряджень ЛКВФСЦ від 18 лютого 2015 року №853 (том №1, а.с.56-57) та 10 березня 2015 року №1094 (том №1, а.с.58, 59) ОСОБА_2 було допущено порушення пункту 3.1.9 посадової інструкції, яке полягає у нездійсненні позивачем контролю над виконанням технологічної інструкції персоналом зміни, що призвело до нанесення підприємству прямої дійсної шкоди у розмірі 47821,80 гривня. У зв'язку з цим з метою відшкодування завданих підприємству матеріальних збитків відповідачем здійснювалося утримання з заробітної плати позивача прямої дійсної шкоди у розмірі 47281,80 гривня.

Вказані акти ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» окрім розпорядження ЛКВФСЦ від 05 лютого 2015 року №626 «Про порушення посадової інструкції» не скасовані та позивачем не оскаржені, тому є дійсними та приймалися виключно у звязку з неналежним виконанням позивачем своїх посадових обовязків.

Верховний Суд України однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці визнає дисциплінованість працівника, тому Верховний Суд вважає за необхідне при застосуванні положень ст.42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі враховувати наявність дисциплінарного стягнення.

Таку ж думку висловлює і Міністерство соціальної політики України в своєму листі «Про переважне право на залишення на роботі» від 21 травня 2012 року №80/06/187-12 «На практиці для виявлення таких працівників роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Враховуючи факт багаторазового неналежного виконання позивачем своїх посадових обовязків протягом останнього часу, що негативно впливало на результат роботи відповідного структурного підрозділу, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що позивач має меншу кваліфікацію праці ніж інші працівники.

Вирішуючи спір в частині поновлення на роботі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами право на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу ніж визначено законом.

Згідно з п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатись у присутності працівника, на якого воно внесено.

Судом встановлено, та як зазначалося вже вище, 11 листопада 2015 року за вих.№05-2585 ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» на адресу профспілки, в котру входить позивач ОСОБА_2, було направлено подання про звільнення позивача з вказуванням обставин процедури вивільнення та їх підстав. Відповідно до виписки з протоколу засідання профкому №37 від 26 листопада 2015 року, профком з посиланнями на норми ч.2 ст.42 КЗпП України прийшов до висновку, що ОСОБА_2 має переважне право на залишення на роботі перед співробітниками, так як у нього на утриманні знаходиться дві неповнолітні дитини та дружина і в його родині немає інших працівників з самостійним заробітком, безперервний стаж роботи на підприємстві більше 15-ти років і відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Як вже зазначалось, стаття 43 КЗпП України передбачає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч.6 ст.43 КЗпП України якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

При цьому, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (ч.7 ст.43 КЗпП України).

З урахуванням викладеного, підприємство відповідача, вважаючи відмову виборного органу первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 необґрунтованою, скористалось правом, передбаченим ч.7 ст.43 КЗпП України та звільнило ОСОБА_2 без згоди виборного органу профспілкової організації, членом якої є позивач.

Зі змісту ст.235 КЗпП України вбачається, що орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, якщо він звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу.

Відповідно до вимог, викладених у ч.7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

Згідно з ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Під мотивованою відмовою профспілкового органу слід розуміти таку думку, яка ґрунтується на відповідних нормах чинного трудового законодавства та ділових (професійних) якостях працівника.

Відмовляючи у наданні згоди, виборний орган профспілки послався на норми ч.1 ст.42 КЗпП України, прийшов до висновку, що позивач має переважне право на залишення на роботі перед співробітниками, так як у нього на утриманні знаходиться дві неповнолітні дитини та дружина і в його родині немає інших працівників з самостійним заробітком, безперервний стаж роботи на підприємстві більше 15-ти років і відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Але доводи, наведені в рішенні профспілки про відмову в дачі згоди на розірвання договору, не відповідають дійсним обставинам справи, не мають доказів порушення порядку та процедури вивільнення позивача та на думку суду є такими, що не містять переконливих доказів порушення прав позивача при процедурі вивільнення.

Під час розгляду справи позивачем визнано, що йому надавалася можливість перевестися на іншу посаду в межах підприємства, однак він відмовився, враховуючи як на його думку пріоритетне право залишитися працювати на посаді, котру він займав раніше.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Постановою №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 звернув увагу на «необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці».

Згідно ст.ст.10 ч.3, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач, у відповідності до ст.ст.10, 57-60 ЦПК України не представив судові переконливих, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що в судовому засіданні встановлено, що відповідачем додержано правила і порядок звільнення позивача.

Також орган профспілки у виписці з протоколу №37 від 26 листопада 2015 року зазначив, що адміністрація підприємства при вивільненні ОСОБА_2 порушила ст.43 КЗпП України, ст.5 Закону України «Про занятість населення» та ст.2 КЗпП України про рівні можливості у виборі професії, виборі трудової діяльності, захисту від дискримінації у сфері зайнятості, необгрунтованою відмовою в прийнятті на роботу ОСОБА_2, який 30 червня 2015 року звернувся до генерального директора з заявою про переведення його з посади старшого змінного майстра основної виробничої ділянки (виробництво) фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва на посаду начальника зміни фасонносталеливарного цеху ливарно-кузнецького виробництва. Однак, як встановлено матеріалами цивільної справи, жодних заяв від ОСОБА_2 про переведення на адресу відповідача не надходило.

За таких підстав суд вважає, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Судовий збір згідно з ст.88 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.40, 43, 231-235, 252 Кодексу Законів про працю України, ст.ст.3, 5, 13, 14, 15, 16 Цивільного Кодексу України, ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-62, 208, 212-215, 218, Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», третя особа, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки робітників науки, виробництва і фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», про визнання незаконним звільнення з роботи, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі за попередньою посадою, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 26 квітня 2017 року.

Суддя: Н. Ю. Вікторович