АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Міцнея В.Ф.

секретар Костюк Л.С.

за участю представника апелянта ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника Служби у справах дітей Чернівецької міської ради ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 20 серпня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 укладеного кредитний договір №КР51664 з додатками, згідно якого банк надав відповідачу кредит в сумі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 17 серпня 2018 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2 20 серпня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно з яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 51,40 кв.м., житловою площею 34,80 кв.м., яка розташована за адресою: м. Чернівці, Проспект Незалежності, буд. 86 б, кв. 10.

_______________________________________________________________________________

22ц/796/331/2017 р. Головуючий у 1 інстанції Літвінова О.Г.

Категорія 27 доповідач Владичан А.І.

Одночасно з укладенням договору іпотеки ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 9 вересня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 складає 11140,95 доларів СІНА, з яких: 9272,76 доларів США - заборгованість за кредитом; 798,43 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом та 1069,76 доларів США, що за курсом НБУ складає 23980,73 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Посилаючись на наведене, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 11140,95 доларів США звернути стягнення на квартиру загальною площею 51,40 кв.м., житловою площею 34,80 кв.м., яка розташована за адресою: м. Чернівці, Проспект Незалежності, буд. 86 б, кв. 10„ шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі-покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, підприємств, організацій незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримуваи будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, необхідних для здійснення такого продажу;

закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя щодо вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління з третіми особами, розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління третім особам; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, пов'язаних із замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі, але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном; інші права, необхідні для здійснення належного управління майном;

виселити з квартири, розташованої за адресою: м. Чернівці, Проспект Незалежності, буд. 86 б, кв. 10, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2016 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено частково.

В рахунок погашення боргу в сумі 11140,95 доларів США, що станом на день пред'явлення позову становить 249745,85 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним між ПАТ "ВіЕс Банк" та ОСОБА_2 20 серпня 2008 року а саме: квартиру №10 загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею 34,8 кв.м., що знаходиться за адресою м.Чернівці, проспект Незалежності, 86-Б, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу майна ПАТ "ВіЕсБанк" від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу, для чого забезпечено право ПАТ "ВіЕс Банк" щодо всіх повноважень продавця ( в тому числі, але не виключено: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-які документи, довідки, витяги) необхідних для такого продажу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» судовий збір в сумі 1960 грн. 11 коп.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ПАТ «ВіЕс Банк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, рішення є незаконним та необгрунтованим, оскільки в ньому відсутнє правове обґрунтування відмови в позові в частині виселення мешканців з житлового приміщення.

Вважає висновки суду в цій частині необгрунтованими, оскільки вказане житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, придбано за рахунок кредиту, що відповідно до вимог ст.ст. 39,40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР є підставою для виселення відповідачів.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В заяві про часткове визнання апеляційної скарги ОСОБА_2, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_3, вказує, що мотивувальна частини рішення не містить початкової ціни предмета іпотеки, що суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, діючим законодавством передбачено видачу дубліката свідоцтва про право власності лише у разі крадіжки, втрати чи пошкодження оригіналу, проте не на підставі рішення суду, як зазначено в резолютивній частині рішення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення - зміні з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з вини боржника ОСОБА_2 виникла кредитна заборгованість, яка є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів вважає вірними зазначені висновки суду першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 20 серпня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 укладеного кредитний договір №КР51664 з додатками, згідно якого банк надав відповідачу кредит в сумі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 17 серпня 2018 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2 20 серпня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно з яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 51,40 кв.м., житловою площею 34,80 кв.м., яка розташована за адресою: м. Чернівці, Проспект Незалежності, буд. 86 б, кв. 10, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року.

Позичальник належним чином не виконував умови кредитної угоди в зв'язку з чим ПАТ «ВіЕс Банк» прийняло рішення про дострокове стягнення кредиту, заборгованість за яким складає 10071,19 доларів США та 23298 гривень 19 коп., з яких 9272,76 доларів США - заборгованість за кредитом, 798,43 доларів США - заборгованість за процентами, 23298 гривень 19 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Згідно з п. 15 договору іпотеки ОСОБА_2 надіслано іпотечне повідомлення-вимогу від 17.02.2015 року №09-3/2849. Згідно вказаного пункту ОСОБА_2 та ОСОБА_5 надіслано повідомлення про вимогу звільнення предмету іпотеки від 03.07.2015 року, однак вимоги залишені без виконання.

Банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.1050 ЦК України та умовами кредитного договору щодо дострокового повернення суми кредиту, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.І ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056- 1 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 9 іпотечного договору у разі невиконання основного зобов'язання за кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом його продажу.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про звернення стягнення на предмети іпотеки.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57- 60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Разом з тим, суд у резолютивній частині рішення, пославшись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх її складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, що є підставою для зміни рішення суду в цій частині.

Відповідно до ч. З ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всупереч вимогам ст.ст. 192, 533 ЦК України пеня стягнута у доларах США, а еквівалент у гривні визначений загальний на час пред'явлення позову до суду, без врахування щоденного курсу валют на час нарахування.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

За змістом ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. З ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки.

З врахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення пені допустив порушення норм матеріального права, а тому рішення суду в цій частині також підлягає зміні.

З уточненого розрахунку ПАТ «ВіЕс Банк» вбачається, що розмір пені становить 23298 грн 19 коп., яку слід стягнути в рахунок погашення боргу.

У зв'язку із зміною розміру пені відповідно загальний розмір заборгованості повинен бути також змінений.

Суд першої інстанції в порушення вимог закону у резолютивній частині рішення також не встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому колегія суддів враховує правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-61 цс 15 від 27 травня 2015 року, № 6-1561 цс 15 від 21 жовтня 2015 року, які в силу положень статті 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відтак, виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно зі звітом про оцінку майна №60-ng-04-17 від 26 квітня 2017 року, наявним у матеріалах справи, вартість предмета іпотеки складає 1 193 777 грн, суд вважає за можливе визначити зазначену ціну початковою ціною предмета іпотеки.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги ПАТ «ВіЕс Банк» стосовно відмови у виселенні відповідачів без надання іншого житлового приміщення, виходячи з наступного.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселенні всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та часини третьої статі 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи

іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

З кредитного договору (п. 1.4) та договору іпотеки вбачається, що кредит в розмірі 25000 доларів США надавався на купівлю квартири, яка є предметом іпотеки.

Разом з тим, згідно з договором купівлі-продажу вказаної квартири (а.с. 16) вона придбана за 291 000 грн, що еквівалентно 60 000 доларів США.

Отже, відповідачем ОСОБА_6 придбано предмет іпотеки також за власні кошти, частка яких становить 58% від вартості квартири.

Оскільки громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, то колегія суддів вважає, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, придбана не повністю за рахунок кредиту, а, отже, у виселенні ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла необхідно відмовити.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач не зазначив іншого постійного житлового приміщення, куди відповідачі повинні бути виселені з іпотечного житла, оскільки спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів.

Щодо вимог позивача про надання йому за рішенням суду права на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, то в цій частині вони є безпідставними.

Нормою ст. 38 Закону № 898-ІУ дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Отже, апеляційна скарга ПАТ «ВіЕс Банк» підлягає задоволенню частково: рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2016 року в частині задоволення позову слід змінити, а в частині відмови в задоволенні позову про виселення скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Разом з тим, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-УІІ.

Відповідно до пункту 1 Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року в справі за № 6-482цс15та в інших аналогічних справах.

У справі встановлено, що спірне майно - предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання відповідачів, інше нерухоме майно відсутнє, загальна площа нерухомого майна не перевищує 140 кв. м.

Тому, з метою реалізації положень зазначеного закону в рішенні суду слід вказати про те, що воно підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КР51664 від 20 серпня 2008 року в розмірі 10071,19 доларів США та 23298 гривень 19 коп., з яких 9272,76 доларів США - заборгованість за кредитом, 798,43 доларів США - заборгованість за процентами, 23298 гривень 19 коп. - пеня, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2 Б в м. Чернівці, загальною площею 51,4 кв.м., в тому числі житловою площею 34,8 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» з укладанням від свого імені, як іпотекодержателя, договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, за початковою ціною 1 193 777 гривень.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 скасувати.

У задоволенні вимог про виселення відмовити.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VII.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: