Єдиний унікальний номер 233/665/17 Номер провадження 22-ц/775/1951/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Агєєва О.В., Новосядлої В.М.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 22 вересня 1979 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 Вона є непрацездатною (інвалідом ІІ групи по зору) та отримує мінімальну пенсію, будь-яких інших доходів не має, а тому перебуває у скрутному матеріальному становищі. При цьому, стан її здоровя погіршується (катаракта, кератоконус, глаукома), у звязку з чим потребує оперативного лікування. Відповідач в добровільному порядку не надає їй матеріальної підтримки, хоча отримує пенсію в розмірі 5 600,00 грн. та стягнень за виконавчими документами не має. Просила стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, щомісячно.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі або прийняти рішення про направлення справи на новий розгляд.

Обґрунтовуючи доводи скарги зазначає, що суд не врахував тієї обставини, що стан її здоровя значно погіршився, внаслідок чого існує гостра потреба у ліках та операції. Однак, необхідних коштів у неї на це не вистачає, а окрім пенсії вона іншої допомоги не одержує. Проте, відповідач отримує пенсію в розмірі 5 600 грн. та спроможний надавати їй таку допомогу, однак ухиляється від своїх обов'язків.

Вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки долученим до матеріалів справи документам і довідкам, в яких зазначені діагнози, необхідне лікування та його вартість.

Крім того, на її думку, суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги доводи адвоката відповідача про те, що він має на утримання непрацездатних батьків. Однак, батьки відповідача отримують власну пенсію, а брат та сестра відповідача теж зобовязані їх утримувати.

Позивач ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_4 просила її відхилити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-НО № 367317 від 14.11.2014 року у Палаці одружень м. Макіївки Донецької області зареєстрований шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що 22 вересня 1979 року складено відповідний актовий запис за № 2935.

Позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням по зору строком до 01 вересня 2018 року, що підтверджується копією довідки МСЕК серії 12 ААА № 348446 від 05 серпня 2016 року.

Згідно із довідкою Дрогобицького обєднаного УПФ України Львівської області № 6030 від 27 червня 2017 року, ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІ групи, розмір якої з травня 2017 року складає 1 312, 00 грн.

Відповідач ОСОБА_3 належить до першої категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії А № 149193, та відповідно до довідки МСЕК серії ДОН 07 № 035088 від 01.03.2010 року є інвалідом ІІІ групи безстроково.

Згідно із довідкою Центрального обєднаного УПФ України м. Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2017 року ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності (інвалід ІІІ групи) як особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі 5 616,12 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини 4 ст. 75 СК України.

З таким висновком суду першої інстанції можна погодитися, з огляду на таке.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 75 СК України.

Згідно із частинами 1-4 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.99 р. № 966-XIV).

Згідно з правовими позиціями, які висловлені Верховним Судом України в постановах від 13.04.2016 року у справі № 6-3066цс15, від 16.08.2017 року у справі № 6-1111цс17 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 75 СК України, аналіз частин другої четвертої ст. 75, ст. 76 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Відповідно до частини 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи питання, чи потребує позивач матеріальної допомоги, суд першої інстанції правильно виходив з вимог Закону України № 1801-VIII від 21.12.2016 року «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Відповідно до ст. 7 цього закону прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, становить: з 1 січня 2017 року 1 247 гривень, з 1 травня 1 312 гривень, з 1 грудня 1 373 гривні.

Позивач на час звернення до суду (лютий 2017 року) отримувала пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання як інвалід ІІ групи в розмірі 1 247 грн., тобто її доходи забезпечували прожитковий мінімум, встановлений ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» для осіб, які втратили працездатність.

На час ухвалення оскаржуваного рішення позивач отримувала пенсію по інвалідності в розмірі 1 312 грн., що також дорівнює прожиткового мінімуму, встановленому законом № 1801-VIII від 21.12.2016 року для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач потребує матеріальної допомоги для лікування, не спростовують висновків суду, оскільки участь відповідача у витратах, повязаних із хворобою позивача, що передбачено ст. 90 СК України, не є предметом позову в даній справі. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Проте вимог про стягнення витрат, повязаних з хворобою, позивач не заявляла.

Посилання у скарзі на те, що суд першої інстанції прийняв до уваги ту обставину, що ОСОБА_3 має на утриманні непрацездатних батьків, є необґрунтованим, оскільки суд відмовив у позові з наведених вище підстав.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовуються висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: О.В. Агєєв

ОСОБА_5