Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області в складі: головуючого судді Нікандрової С.О., при секретарі Гончарової К.Ю., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, ОСОБА_6 з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат», про стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» про стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві, який в ході судового розгляду уточнив шляхом подачі уточненої позовної заяви до ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, ОСОБА_6 з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» про стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві. В уточненому позові зазначив, що 28 січня 2002 року при виконанні трудових обов'язків з позивачем ОСОБА_4 стався нещасний випадок, в результаті якого останній отримав кататравму у вигляді закритого компресійного перелому тіла 3-го поперекового хребця без пошкодження елементів спинного мозку, множинні забиття, садна тулубу, кінцівок. Довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №042061 від 08.07.2002 року ОСОБА_4 встановлено трудове каліцтво та третю групу інвалідності, а також протипоказана важка фізична праця, тривала ходьба, робота на висоті. Після неодноразових оглядів, довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №030275 від 21.07.2015 року ОСОБА_4 остаточно встановлено трудове каліцтво та третю групу інвалідності безстроково, а також протипоказана важка фізична праця, тривалі статодинамічні навантаження. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АБ №0028756 від 21.07.2015 року ОСОБА_4 визначено 50% стійкої втрати професійної працездатності безстроково у звязку з трудовим каліцтвом із потребою «Д» спостерігання у лікаря-невролога, стаціонарне лікування в спеціальних відділеннях 1-2 рази на рік, санаторно-курортне лікування, тростина. Посилаючись на те, що внаслідок трудового каліцтва він зазнав значних фізичних і моральних страждань, позивач просив на підставі ст.440-1 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України стягнути з відповідачів солідарно на відшкодування моральної шкоди 256 000 грн.

Ухвалою Василівського районного суду від 27 жовтня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, за участю його представника адвоката ОСОБА_1

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позивні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності №20/68 від 04.09.2017 року, надала письмові заперечення на позов, в судовому засіданні пояснила, що дійсно 28 січня 2002 року на шахті «Експлуатаційна» ЗАТ ЗЗРК стався нещасний випадок, в результаті якого гірничий робочий ОСОБА_4 отримав травми, внаслідок яких йому було встановлено трудове каліцтво та третю групу інвалідності. На момент виникнення у ОСОБА_4 права на відшкодування моральної шкоди був чинним Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року №1105-XIV, згідно статей 21, 28, 34 якого в разу настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України повинен був відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя, грошову суму за моральну шкоду на наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Таким чином, вважає, що обовязок по відшкодуванню моральної шкоди, яка виникла в період з 01.04.2001 року по 31.12.2005 року покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Представник відповідача ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 14.11.2017 року №09-1871, надав письмові заперечення на позовну заяву, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», відповідно до частини 8 статті 36 якого, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, з 01.01.2015 року відшкодування моральної шкоди провадиться роботодавцем або особою, що завдала шкоди.

Розглянувши надані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 17 березня 1997 року наказом №2134 прийнятий на роботу учнем підземного слюсаря чергового та по ремонту обладнання шахти «Експлуатаційна» ЗАТ «Запорізькій залізорудний комбінат», після неодноразових переведень, 03 березня 1999 року наказом №160 переведений підземним гірським робочим шахти «Експлуатаційна» ЗАТ «Запорізький залізорудний комбінат».

З 2014 року ОСОБА_6 з іноземними інвестиціями у формі Закритого акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат» перейменовано в ОСОБА_6 з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат».

28 січня 2002 року при виконанні трудових обов'язків з позивачем ОСОБА_4 стався нещасний випадок, в результаті якого останній отримав кататравму у вигляді закритого компресійного перелому тіла 3-го поперекового хребця без пошкодження елементів спинного мозку, множинні забиття, садна тулубу, кінцівок.

ЗАТ «ЗЗРК» складені акт №2 від 30 січня 2002 року про нещасний випадок, на виробництві за формою Н-1 та акт від 30 січня 2002 року розслідування нещасного випадку

за формою Н-5, згідно яких встановлено, що причинами нещасного випадку, що стався з ОСОБА_4, стало пошкодження перекриття рудоперепускного східного №2 під час виконання масового вибуху, який не підлягає візуальному контролю, а також видача наряду на виконання робіт без уточнення стану виробіток та обладнання після виконання масового вибуху. Особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці: гірничий майстер дільниці №13 шахти «Експлуатаційна» ОСОБА_7, який допустив виконання робіт в виробітку, що перебуває в зоні впливу масового вибуху без попереднього огляду місця робіт, чим порушив вимоги п.2.21 посадової інструкції, а також начальник дільниці №13 шахти «Експлуатаційна» ОСОБА_8, який видав наряд на виконання робіт без урахування фактичного стану гірничих виробіток і обладнання, чим порушив вимоги п.3.16 посадової інструкції.

Довідкою до акту огляду МСЕК серії АГ №042061 від 08.07.2002 року ОСОБА_4 вперше встановлено трудове каліцтво та третю групу інвалідності, а також протипоказана важка фізична праця, тривала ходьба, робота на висоті. Після неодноразових оглядів, довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №030275 від 21.07.2015 року ОСОБА_4 остаточно встановлено трудове каліцтво та третю групу інвалідності безстроково, а також протипоказана важка фізична праця, тривалі статодинамічні навантаження. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АБ №0028756 від 21.07.2015 року ОСОБА_4 визначено 50% стійкої втрати професійної працездатності безстроково у звязку з трудовим каліцтвом із потребою «Д» спостерігання у лікаря-невролога, стаціонарне лікування в спеціальних відділеннях 1-2 рази на рік, санаторно-курортне лікування, тростина.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції Українижиття і здоровя людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог ст.173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV, Закону «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року №2694-ХІІ, Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12, від 24 грудня 2014 року у справі №6-207цс14, від 18 березня 2015 року у справі №6-24цс15, і в силу ст.263 ЦПК України, які мають враховуватись судом

при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (далі Закон №1105-XIV).

Відповідно до ст.1 Закону №1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч.1 ст.14 Закону №1105-XIV).

Відповідно до підп. «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону №1105-XIV, в редакції від 17.01.2002 року №2980-ІІІ, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст.28 Закону №1105-XIV, в редакції від 17.01.2002 року №2980-ІІІ, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

В рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності.

Зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, суд приходить до висновку, що так як позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності - 08 липня 2002 року (що не заперечується представником відповідача ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області), то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 17.01.2002 року №2980-ІІІ, яка була чинна на момент

встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті виробничої травми, за рахунок відповідача ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.

Доводи представника відповідача ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області про те, що відповідно 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», відповідно до частини 8 статті 36 якого, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, а відповідно відсутні підстави для покладення на Фонд соціального страхування України обов'язку здійснювати таку виплату, суд не приймає до уваги виходячи з наступного.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп , від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 , від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001 , від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що право на звернення з позовом у ОСОБА_4 виникло у 2002 році, а зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року №77-VIII, які набрали чинності 01 січня 2015 року, тому положення ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Зазначені положення частини 8 ст.36 Закону України від 28.12.2014 року №77-VIII, які набрали чинності 01 січня 2015 року про те, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, фактично містить вказівку на зворотну дію у часі на невизначений період зазначеного положення, що суперечить змісту ч.1

ст.58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За таких обставин, на підставі ч.6 ст.10 ЦПК України суд не застосовує положення частини 8 ст.36 Закону України від 28.12.2014 року №77-VIII, а застосовує норму ст.58 Конституції України як норму прямої дії.

Оскільки позивач ОСОБА_4 був застрахованою особою, то відповідно до ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» він має право на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок відповідача ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.

Станом на момент нещасного випадку з ОСОБА_4 та встановлення йому ступеню професійної працездатності, відсутній будь-який нормативний акт, який би встановлював солідарний обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та роботодавця щодо відшкодування моральної шкоди, тому в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди солідарно з відповідача ОСОБА_6 з іноземними інвестиціями у формі ПрАТ «Запорізький залізорудний комбінат» слід відмовити.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно пункту 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004, визначено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Суд вважає, що позивачеві дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок трудового каліцтва він зазнавав фізичного болю, проходив тривале лікування, втратив 50% професійної працездатності, став інвалідом третьої групи довічно, тобто ушкодження його здоров'я мають не відновлювальний характер, що безумовно змінило звичний уклад його життя. Отже, вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди є правомірними та підлягають задоволенню.

Щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

За розясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року (зі змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, та самого позивача, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення, в тому числі, наслідки втрати професійної працездатності та набуття інвалідності позивачем, стан його здоров'я на теперішній час та медичні рекомендації, додержання яких тягне за собою внесення коректив у звичайний спосіб життя позивача.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Таким чином, з урахуванням характеру і ступеню моральних страждань, керуючись

засадами розумності, виваженості і справедливості, суд вважає можливим стягнути на користь позивача ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень.

Згідно із пп. 164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю.

Таким чином стягнута моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я та стійкою втратою працездатності, не є об'єктом оподаткування доходу платника податку.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача - ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 128 грн.

Керуючись ст.ст. 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, ОСОБА_6 з іноземними інвестиціями у формі Приватного акціонерного товариства «Запорізький залізорудний комбінат», про стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області (, місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Сєдова, 12) на користь ОСОБА_4 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом у розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області (, місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Сєдова, 12) судовий збір в дохід держави у розмірі 128 (сто двадцять вісім) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХШ перехідних положень ЦПК України(в редакції 2017 року), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_9