Справа № 130/1058/17 Провадження № 22-ц/772/2539/2017Головуючий в суді першої інстанції Вернік В. М.
Категорія 30Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Медяного В.М.,

за участі секретаря Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року ,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позову зазначив, що ухвалою Жмеринського судді Шепеля К.А. визнана бездіяльність прокурора Мілієнко О.В. щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Вважаючи, що бездіяльністю прокурора Мілієнка О.В. йому нанесена моральна шкода, просив визнати неправомірним невиконання прокурором Мілієнко А.В. своїх посадових обов'язків за заявою ОСОБА_2 про вчинений злочин та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 5000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича в частині позовних вимог щодо визнання неправомірним невиконання прокурором Мілієнко А.В. своїх посадових обов'язків за заявою ОСОБА_2 про вчинений злочин закрито.

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича моральної шкоди в сумі 5000 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що посилання позивача щодо бездіяльності заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича доведено належними доказами, однак, поряд з іншим, ним не представлено доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду від 05.05.2017 року, на яку позивач посилався як на підставу власних вимог у даній цивільній справі, зобов'язано заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка О.В. на підставі заяви ОСОБА_2 від 10.04.2017 року про вчинений злочин посадовими особами органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації внести відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань, з підстав визнання неправомірною бездіяльності заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури по невнесенню відомостей про злочин до ЄРДР. Також із вказаної ухвали та матеріалів вбачається, що заява ОСОБА_2 про злочин була розглянута згідно Закону України "Про звернення громадян".

За таких обставин посилання ОСОБА_2 щодо бездіяльності заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка О.В. знайшли своє підтвердження.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що заподіяна йому моральна шкода полягає в хамському відношенням прокурора до своїх обов'язків, при цьому його бездіяльність позбавляє позивача права на захист.

Однак, як вірно визначено судом першої інстанції, позивачем, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не представлено доказів, які б підтверджували наявність заподіяння моральної шкоди та існування причинно-наслідкового зв'язку між бездіяльністю відповідача та завданою шкодою.

Крім того, оскільки бездіяльність відповідача встановлена ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05.05.2017 року в порядку визначеному ст.303 КПК України, позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, визначених ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Разом з тим, пунктом 10.1 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» роз'яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом ( наприклад, ст.9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою ( за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Однак, позивачем заявлено позовні вимоги безпосередньо до посадової особи Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області Мілієнка О.В., а не до відповідного державного органу.

Враховуючи викладене, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, доводи заявника носять формальний характер, не підтверджені відповідними доказами всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, а тому заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року слід залишити без змін як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: