ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5168/17
провадження № 2/753/3961/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2017 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.,

за участю секретаря ЯБЛОНСЬКОЇ І.К.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою що втратила право користування

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4, залучивши в якості третьої особи ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, свої вимоги мотивувавши тим, що вона є співвласником та зареєстрована і проживає (з 1991 року) за адресою: АДРЕСА_1. Іншим співвласником квартири є третя особа - ОСОБА_5.

Крім власників у зазначеній квартирі зареєстровані також відповідач її колишній чоловік ОСОБА_4, який за адресою реєстрації не проживає з грудня 2007 року та третя особа ОСОБА_5, що є її сином та проживає за адресою реєстрації.

Вона розірвала шлюб із відповідачем 14 січня 2010 року. Усі затрати по утриманню житла несла і несе весь час вона, відповідач участі в утриманні майна не бере.

Добровільно відповідач не проявляє ініціативи щодо зміни своєї реєстрації. Крім того, вона несе додаткові затрати на оплату комунальних послуг, чим також порушуються її майнові права.

З огляду на усе викладене просить на підставі ст.405 Цивільного кодексу України визнати відповідача - ОСОБА_4 - таким, що втратив право користування житлом, а саме - квартирою, АДРЕСА_1.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з"явилась про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

25 жовтня 2017 року надала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

25 жовтня 2017 року надав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності та не заперечує проти задоволення заявлених вимог.

Згідно ст. 158 ЦПК України особа яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом.

Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції » від 12 червня 2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Суд дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Ст. 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як слідує із матеріалів цивільної справи, позивачка - ОСОБА_2 - є співвласником та зареєстрована і проживає ( з 1991 року ) за адресою: АДРЕСА_1. Іншим співвласником квартири є третя особа - ОСОБА_5. Цей факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 30 серпня 1996 року, видане згідно Розпорядження Дарницької РДА № 1364, зареєстроване в БТІ за № 5625 від 06 вересня 1996 року. Дошлюбне прізвище позивачки ОСОБА_2 підтверджується Свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 15 жовтня 2003 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, реєстровий запис № 849.

Крім власників у зазначеній квартирі зареєстровані також відповідач - колишній чоловік позивачки - ОСОБА_4, який за адресою реєстрації не проживає з грудня 2007 року та третя особа ОСОБА_5, що є її сином та проживає за адресою реєстрації. Кількість та склад зареєстрованих осіб підтверджуються Довідкою Форми № 3 від 22 лютого 2017 року № 625. Позивачка розірвала шлюб із відповідачем 14 січня 2010 року, про що в Книзі розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 24 ( Свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 ).

Актом про кількість фактично проживаючих осіб від 15 лютого 2017 року підтверджується та обставина, що відповідач ОСОБА_4 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2007 року.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України ( ст. 41 ) та ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475 / 97 - ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36 Постанови « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право ) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Вимогами статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6 - 57цс 11 Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1 ) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3 ) про визнання особи безвісно відсутньою; 4 ) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 360 - 7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Оскільки зазначена правова позиція стосується спору, який виник з аналогічних обставин, які встановленні по цій справі, на цей спір також поширюються вказані норми матеріального права, то відповідно до ст. 360 - 7 ЦПК України висновок щодо їх застосування, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися судом по цій справі. Підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у наведеному висновку Верховного Суду України, не встановлено.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція « житла » має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ( див. рішення від 27 травня 2004 року у справі « Коннорс проти Сполученого Королівства » ( Connors v. the United Kingdom ), заява № 66746 / 01, п. 82 ).

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги відсутність відповідача в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні » від 11 грудня 2003 року, є підставою для подальшого зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в сумі 640 гривень 00 копійок.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 88, 174, 208, 209, 212 - 215, 294, 296 ЦПК України, ст. ст. 319, 321, 321, 391 ,405 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою що втратила право користування- задовольнити.

Визнати відповідача - ОСОБА_4 - таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 сплачений судовий збір у розмірі 640 ( шістсот сорок ) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Строк, протягом якого розглядатиметься заява відповідача про перегляд заочного рішення, не включається до строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення невідкладно надіслати сторонам рекомендованою поштою для відому.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК