Номер провадження: 22-ц/785/3293/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 02.12.2014 року,

встановила :

26.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_3 борг за договором позики, укладеним між ними 18.05.2013 року, у розмірі 20 000 євро, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач, всупереч умовам договору не приступив до виконання своїх зобовязань та у встановлений договором строк кошти не повернув.

Заочним рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 02.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 18.05.2013 року в сумі 20 000,00 євро що еквівалентно 390 506,00 за курсом НБУ. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 14.02.2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 02.12.2014 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на недоведеність обставин, що мають значення для справи, яки суд вважав встановленими, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 жодних договорів позики з ОСОБА_2 не укладав та від останнього грошових коштів не отримував, підписи на вказаному договорі нотаріально не посвідчені, а сама копія договору, що знаходиться в матеріалах справи, вкрай низької якості та не містить підпису судді, що копія договору позики відповідає оригіналу. Крім того зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують повноваження представника ОСОБА_5 на представлення інтересів ОСОБА_2 в рамках розгляду цієї цивільної справи. Також ОСОБА_4 вважає що суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати, повязані з послугами представника, оскільки жодного договору про надання послуг представника матеріали цивільної справи не містять та не містять документальних доказів оплати послуг представника та відповідного розрахунку цих послуг, розрахунку витраченого часу, обсягу роботи та іншу інформацію, необхідну для оцінки обґрунтованості вказаної вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Судом було встановлено, що 18.05.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики.

Відповідно до п.1 договору, позикодавець ОСОБА_2 при укладанні цього договору передав у власність позичальникові ОСОБА_3, а позичальник прийняв від нього у власність грошові кошти у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) євро, що еквівалентно 390 506,00 (триста девяносто тисяч пятсот шість) гривень 00 коп. за курсом НБУ. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобовязується повернути позикодавцеві.

П.6 договору передбачено, що у разі якщо позичальник не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей спір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду.

П.7 договору, встановлено, що сторони домовились, що позичальник повинен повернути позикодавцеві одержані у позику грошові кошти у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) євро в строк до 18.05.2014 року.

Внаслідок невиконання відповідачем свого зобовязання із повернення суми боргу за договором позики від 18.05.2013 року останні був змушений звернутись до суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що підписи на договорі позики нотаріально не посвідчені та те, що останній повністю відтворено машинодруком та на ньому відсутні будь-які інші письмові елементи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Системне тлумачення вище зазначених норм ЦК України дає колегії суддів підстави вважати, що чинним законодавством не визначено обовязок сторін нотаріально посвідчувати договір позики, більш того в законі також не міститься заборони відтворювати договір машинодруком.

Внаслідок цього, колегія суддів приходить до висновку, що договір позики від 18.05.2013 року укладено між сторонами з додержанням письмової форми, передбаченої ч. 1 ст. 1047 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що копія договору позики не містить підпису судді, що копія договору позики відповідає оригіналу та клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення експертом виконання саме відповідачем підпису на вказаному договорі позики.

Питання призначення судової експертизи вирішено ухвалою суду від 26.04.2017 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 18.05.2013 року в борг гроші в сумі 20 000 євро та у встановлений договором строк відмовився від їх повернення.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти і друга сторона зобов'язується повернути таку ж суму коштів.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, якщо ним несвоєчасно повернуто суму позики.

З урахуванням встановленого і вимог закону, колегія суддів вважає доведеним факт отримання відповідачем ОСОБА_3 боргу від ОСОБА_2 в сумі 20 000 євро, що еквівалентно 390 506,00 (триста девяносто тисяч пятсот пять) гривень 00 коп. за курсом НБУ.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що представляв інтереси позивача в суді представник ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від 27.08.2014 року, яка нотаріально не посвідчена, що суперечить ч. 2 ст. 42 ЦПК України.

Однак, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена довіреність від 09.07.2014 року, що посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_7 на право представництва інтересів ОСОБА_2 ОСОБА_8

Матеріалами справи також не підтверджуються документально підтверджені витрати на оплату послуг представника та відповідного розрахунку цих послуг, розрахунку витраченого часу та обсягу роботи.

Задовольняючі позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму судових витрат у розмірі 4 000 грн., суд першої інстанції посилається на ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З такими висновками районного суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх без повного та всебічного зясування дійсних обставин справи та без належної правової оцінки зібраних у справі доказів.

Внаслідок цього, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення судових витрат у розмірі 4 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційній суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Частиною 1 п. 3 і п. 4 ст. 309 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вимог закону і встановлених обставин по справі судова колегія вважає, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 суми судових витрат у розмірі 4 000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову у стягненні зазначених витрат, в іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_9 ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2014 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 4 000 грн. скасувати та в цій частині ухвалити нове, яким у стягненні судових витрат відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_11