Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1552/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дуковський О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

12.10.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Мурашка С.І., Письменного О.А.

за участю секретаря: Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ«Дельта Банк») звернулося до суду із зазначеним вище позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитом у розмірі 800 951, 58 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та визнати за банком право власності на неї.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.02.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого останньому надано грошові кошти у сумі 22 680,00 доларів США з терміном повернення до 16.02.2018 року та сплатою 13,9 % річних.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 18.02.2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого банку передано в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.03.2007 року.

08.11.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами.

Посилаючись на те, що відповідач своїх зобовязань за кредитним договором

не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 800 951,58 грн., із яких: тіло кредиту 401 394,03 грн., відсотки 399 557,56 грн.

ПАТ«Дельта Банк» просило позов задовольнити.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.03.2016 року у задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що кредит видано в іноземній валюті, відповідач проживає та зареєстрований в квартирі, яка є предметом іпотеки, відомості про наявність у нього іншого житла відсутні, на дані правовідносини поширюється дія мораторію, що є підставою для відмови в позові. Також суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів щодо підстав та розміру відступлення права вимоги, розміру заборгованості та оцінки предмету іпотеки, відомостей про отримання відповідачем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що обовязкове повідомлення відповідача у відповідності до ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» у не менш ніж 30 денний строк та звернення стягнення на предмет іпотеки стосується лише позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, а також судом не враховано, що мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути мотивом для відмови в позові.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, в межах визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно вимог статті 309 ЦПК України підставами для скасування або зміни ухваленого судом першої інстанції рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, ухвалення рішення із порушенням вимог матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Заочне рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 18.02.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком«УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 00, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 22680, 00 доларів США зі сплатою 13,9 % річних та терміном повернення 16.02.2018 року ( том 1 а.с.8-19).

В забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором банку передано в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується п.2.1 кредитного договору та нотаріально посвідченим іпотечним договором від 18 лютого 2008 року ( том 1 а.с.20-25).

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ( том 1а.с.34-35), згідно з якими ПАТ «Дельта Банк» отримало право вимоги боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 18.02.2008 року, укладеним із відповідачем.

В додатку до зазначеного договору купівлі-продажу (перелік прав вимоги за кредитами) зазначається кредитний договір № 00 з позичальником ОСОБА_2., загальний розмір грошового зобовязання 20680 дол. США, фактичний розмір невиконаного грошового зобовязання за кредитним договором у гривневому еквіваленті станом на 16 грудня 2011 року 182849 грн.66 коп. (а.с.36).

10.08.2015 року ОСОБА_2 направлено лист вимогу про наявність станом на 28.07.2015 року загальної заборгованості за кредитним договором у сумі 36 304,12 доларів США, яка складається з тіла кредиту 18 193, 68 доларів США, з них прострочена заборгованість за тілом кредиту 12 334, 68 доларів США, відсотків 18 110, 44 доларів США, з них прострочена заборгованість за відсотками - 13 102, 22 доларів США, та запропоновано у строки, передбачені законодавством та кредитним договором, сплатити прострочену заборгованість, а у разі незадоволення цієї вимоги банк буде захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості(том 1 а.с. 30, 31-32).

Станом на 28 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 36304,12 доларів США, яка складається з тіла кредиту 18193,68 доларів США, з них прострочена заборгованість за тілом кредиту 12334,68 доларів США; відсотків 18110,44 доларів США, з них прострочена заборгованість за відсотками 13102,22 доларів США, розмір заборгованості в національній валюті становить 800951 грн. 58 коп. (а.с.29) .

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим. Також, позивачем не надано доказів щодо підстав та розміру відступлення права вимоги, розміру заборгованості та оцінки предмету іпотеки, відомостей про отримання відповідачем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте з висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У чч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року № 6-1685цс16 та від 2 листопада 2016 року № 6-2457цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Розглядаючи справу та вирішуючи спір по суті суд першої інстанції не зясував чи звертався банк до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно та чи були у державного реєстратора наявні підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, у звязку з відмінним на теперішній час власником майна від іпотекодавця за договором від 18 лютого 2008 року, чи відмінний на даний час обсяг майна від того, що передавався в іпотеку відповідно до іпотечного договору від 18 лютого 2008 року та чи встановлено його теперішню ринкову вартість.

Під час розгляду справи Апеляційним судом Кіровоградської області було встановлено, що АТ «Дельта Банк» не звертався до державного реєстратора щодо визнання права власності на іпотечне майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 внаслідок невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору №0 від 18.02.2008 року, про що свідчить довідка банку ( том 2 а.с. 30, 32).

Таким чином, позивачем не втрачена можливість розвязання спору у позасудовий спосіб, який передбачений іпотечним договором.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з порушенням норм матеріального права, та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. 313, ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року - скасувати.

В позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: підпис

Судді: підписи

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Кіровоградської області О.Л Дуковський