У Х В А Л А

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

КафідовоїО.В., Ступак О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, який в подальшому уточнило, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 13 березня 2008 року ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 22 710 грн. на строк до 13 березня 2018 року зі сплатою 1,34 % на місяць. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки. Крім того, банк на забезпечення виконання умов кредитного договору уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого був житловий будинок у АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності. Рішенням Краснооктябрського районного суду Одеської області від 12 серпня 2013 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 74 898 грн. 06 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, обумовлена сторонами договірна ціна предмета іпотеки становить 30 тис. грн.

Посилаючись на те, що отриманих від реалізації предмета іпотеки коштів недостатньо для погашення кредитної заборгованості, яка станом на 03 грудня 2015 року становить 114 222 грн. 03 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів зазначену заборгованість.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 березня 2008 року станом на 03 грудня 2015 року на загальну суму 80 953 грн. 20 коп., а саме: 21 534 грн. 51 коп. - заборгованість за кредитом; 33 385 грн. 56 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 556 грн. 53 коп. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 25 476 грн. 60 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року станом на 03 грудня 2015 року на загальну суму 80 953,20 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позову до ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в цій частині в силі.

Судові рішення в частині задоволення позову до ОСОБА_3 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст.335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, частина якої була погашена за рахунок реалізації предмета іпотеки, та яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили. При цьому суд вказав, що сторони договору поруки встановили строк припинення поруки - після закінчення 5 років з дня настання строку повернення кредиту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що банк реалізував своє право вимоги дострокового стягнення кредитної заборгованості шляхом пред'явлення 27 грудня 2012 року позову до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому, звернувшись із позовом до ОСОБА_4 31 серпня 2015 року, пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги, що є підставою для визнання поруки припиненою.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 13 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 22 710 грн. на строк до 13 березня 2018 року зі сплатою 1,34 % на місяць.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

Крім того, банк на забезпечення виконання умов кредитного договору уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого був житловий будинок у АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності.

Рішенням Краснооктябрського районного суду Одеської області від 21 серпня 2013 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 74 898 грн. 06 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, обумовлена сторонами договірна ціна предмета іпотеки становить 30 тис. грн. Тобто, банк реалізував своє право вимоги дострокового виконання основного зобов'язання.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що отриманих від реалізації предмета іпотеки коштів недостатньо для погашення кредитної заборгованості і станом на 03 грудня 2015 року кредитна заборгованість становить 114 222 грн. 03 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред᾿явить вимоги до поручителя.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову до поручителя з підстав того, що банк пропустив шестимісячний строк звернення зі позовом до них, оскільки п. 12 договору поруки сторони погодили строк припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тому підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України немає.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-1301цс16 від 16 березня 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, пославшись на те, що банк реалізував право на дострокове стягнення кредиту, чим змінив строк виконання основного зобов'язання, апеляційний суд послався на те, що рішенням суду, що набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним із ОСОБА_3 Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що обсяг зобов'язань поручителя визначається умовами договору поруки та і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України), та не врахував того, що поручитель не є стороною договору іпотеки, тому пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки не є достроковою вимогою до нього.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-1904цс15 від 25 листопада 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Однак вказані обставини не були враховані апеляційним судом при ухваленні оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 скасувати, рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова

О.В.Ступак