АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

18 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правомірності набуття майна у власність, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року та на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року про залишення позову без розгляду,

встановила:

04.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належала його сину ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1997 р. Після його смерті вказану квартиру в рівних частках успадкували він, його дружина ОСОБА_7 та син померлого ОСОБА_8

21.04.2003 р. його дружина ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого 1/3 частину вказаної квартири вона заповіла онуку ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_5 р. ОСОБА_7 померла.

У жовтні 2014 р., у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, її онук ОСОБА_8 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року за ОСОБА_8 визнано право власності за заповітом після смерті ОСОБА_7 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_8 помер.

Після смерті ОСОБА_9 він звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

У вересні 2015 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю реєстраційного посвідчення на правовстановлюючих документах на спадкове майно.

09.12.2015 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 17.10.2015 р. державним реєстратором було вчинено запис про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, виданий 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М.

Оскільки жодних договорів на відчуження вказаної квартири у 1999 році ні він, ні його дружина ОСОБА_7, ні онук ОСОБА_8 не вчиняли, підписи на вказаному документі є підробленими, він у встановлений законом строк прийняв спадщину, спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати її у ОСОБА_2 на свою користь.

Зазначив, що з приводу неправомірного заволодіння належною йому квартирою на підставі підробленого договору купівлі-продажу Голосіївським ГУ Національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 0000290.

Після реєстрації 17.10.2015 року права власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року, ОСОБА_2 відчужив вказану квартиру ОСОБА_3

У березні 2016 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 05.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

З урахуванням вказаних обставин позивач збільшив свої позовні вимоги та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року, витребувати вказану квартиру у ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь, а також визнати за ним право власності на вказану квартиру.

22.04.2016 р. ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати, що з 05.03.2016 р. спірна квартира перебуває у її законному володінні, як правомірно набута на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_3

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року позов задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1., на користь ОСОБА_1; визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правомірності набуття майна у власність залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог; застосувати позовну давність до вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року; визнати, що з 05.03.2016 р. квартира АДРЕСА_2 перебуває у законному володінні ОСОБА_4; скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 15.01.2016 р.; стягнути з ОСОБА_1 на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 7801,43 грн.

Також просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 р. про залишення зустрічного позову без розгляду.

Свої доводи обґрунтовує тим, що судом фактично не з'ясовані обставини, що мають значення для справи; обставини, які мають значення для справи, недоведені; підстави визнання відплатної угоди купівлі-продажу ґрунтувались лише на припущеннях; пред'явлений суду договір-купівлі продажу викликає сумнів в його справжності; дійсні обставини справи не відповідають його висновкам; судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права; рішення ухвалював суддя, якому було заявлено мотивований відвід на підставі обставин, що викликали сумнів в його неупередженості.

Зазначила, що вона є законним власником спірної квартири, яка з 05.03.2016 р. перебуває у її законному володінні на підставі набуття у власність від попереднього її законного власника ОСОБА_3 Вважає, що за таких підстав відсутні законні підстави для позбавлення її права власності на спірну квартиру шляхом задоволення віндикаційного позову.

З огляду на викладене просила скасувати оскаржуване рішення, застосувати позовну давність до вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4- ОСОБА_13 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_14 просив апеляційну скаргу відхилити, а ухвалені по справі судові рішення залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали даної справи та справи №752/17183/15-ц, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалених судових рішень в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є дідом померлого ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 р. ( а.с. 10 т.1).

Судом встановлено, що 12 вересня 1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрієвою Ю.П. видано на свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_6, померлому ІНФОРМАЦІЯ_7 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1997 р. Спадкоємцями вказаного майна у рівних частинах зазначено його батьків - позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_7, а також сина ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8 т.1).

З інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 21.09.2015 р. КВ-2015 №31703 вбачається, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 зареєстрована на ім'я ОСОБА_16 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12.09.1998 р. №7-2778.

21 квітня 2003 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Коробановою О.В., за яким належну їй на праві власності частину квартири під АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_16 (а.с. 209 справи №752/17183/15-ц).

ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданому Відділом реєстрації смерті у м. Києві 19.05.2003 року (а.с.201 справи №752/17183/15-ц).

Відповідно до Розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 23.06.2003 р. №650, у зв'язку зі смертю ОСОБА_7, опікуна неповнолітнього ОСОБА_16, опікуном над неповнолітнім онуком ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3, призначено ОСОБА_1 (а.с.214 справи №752/17183/15-ц).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1

16 грудня 2011 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб з ОСОБА_18, прізвище чоловіка після державної реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_8 (а.с.230 справи №752/17183/15-ц).

23 вересня 2014 року ОСОБА_8 звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом - частини квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.226 справи №752/17183/15-ц).

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 23 вересня 2014 року ОСОБА_19 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру (а.с.227 справи №752/17183/15-ц).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, ухваленим у справі №752/17382/14-ц, визнано за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20 березня 2015 року Відділом реєстрації смерті у м.Києві Головного управління юстиції у м. Києві (а.с.15 т.1).

На день смерті ОСОБА_20 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4

Після смерті останнього позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_10 р. подав до Другої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом на майно, яке складається з 2/3 частин квартири під АДРЕСА_1 яких 1/3 частина належала спадкодавцю на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 р.

29.09.2015 р. Абісова Т.Ф., державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори, винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука ОСОБА_8 на спірне майно у зв'язку з відсутністю реєстраційного посвідчення рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 р. та відсутністю правовстановлюючого документа на 1/3 частину квартири, що належала померлому (а.с.17-18 т.1).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 серпня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову до Київської міської ради, ОСОБА_21 про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено (а.с.241 справи №752/17183/15-ц).

З матеріалів спадкових справ ОСОБА_7, ОСОБА_8, матеріалів нотаріальних справ по оформленню договорів купівлі-продажу спірної квартири встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23.03.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №5-8413, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_16 продали, а ОСОБА_2 купив квартиру під АДРЕСА_1

Із витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №46093087 від 22.10.2015 р. вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на спірну квартиру лише у жовтні 2015 року на підставі поданої ним 17.10.2015 р. заяви (а.с. 162 справи №752/17183/15-ц).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.10.2015 р. державним реєстратором вчинено запис про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. В якості підстави виникнення права власності зазначено: договір купівлі-продажу, серія та номер 5-8413, виданий 23.03.1999, видавник: державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцька О.М. (а.с.21 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 17.12.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковбасинською С.В., зареєстрованого в реєстрі за №2981, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_1

01 липня 2016 року на виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 р. у справі №752/17183/15-ц приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковбасинською С.В. надано копію вищевказаного договору купівлі-продажу та копії документів, на підставі яких було вчинено вказану нотаріальну дію, котрі були долучені до примірника правочину, що зберігається у справі нотаріуса (а.с.157 справи №752/17183/15-ц).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в тій частині, що наявна в матеріалах справи копія договору купівлі-продажу може не відповідати тексту договору, на підставі якого було вчинено оспорюваний правочин, є необґрунтованими.

З наданих суду документів вбачається, що належність продавцю ОСОБА_2 відчужуваної квартири було підтверджено договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. 23.03.1999 р. за реєстром №5-8413, право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.10.2015 року (а.с. 160 -162 справи №752/17183/15-ц, а.с. 47, 48 т.2).

Ухвалюючи рішення про визнання вказаного договору купівлі-продажу квартири недійсним суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що її власники ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_16 його не вчиняли, волевиявлення на її продаж у останніх не було. Крім цього, ОСОБА_16 станом на березень 1999 року був малолітньою особою та не мав необхідного обсягу дієздатності на час його укладення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з вказаним висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, основним елементом дійсної угоди є воля сторін. Дії особи мають бути свідомими, вільними і виражати її дійсну волю, бажання викликати певні юридичні наслідки-встановлення, зміну або припинення. Таким чином, відсутність такого елементу в укладеній угоді свідчить про невідповідність її вимогам закону і може бути підставою для визнання її недійсною згідно зі ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСРдоговір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди та ст. 48 цього Кодексу, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або немайнові права неповнолітніх дітей.

Як вбачається з наданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковбасинською С.В. копії договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 1999 року, останній було вчинено на нотаріальному бланку серії ААР №256912, зареєстровано в реєстрі за №5-8413. Продавцями за вказаним договором вказано ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_16, покупцем - ОСОБА_2

З відповіді Київського державного нотаріального архіву від 15.03.2016 р. №216/01-21 встановлено, що відомості щодо договору купівлі-продажу за №5-8413 виданого 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. в Київському державному нотаріальному архіві відсутні. Відповідно до наглядової справи цієї нотаріальної контори фондовий №30 том 3, нотаріальні реєстри з індексом "5", в яких міститься нотаріальний запис 5-8413 від 23.03.1999 року на зберіганні в Київському державному нотаріальному архіві не перебувають (а.с.93 т.1).

Поряд з цим, з відповіді Київського державного нотаріального архіву від 30.03.2017 р. №606/01-21 встановлено, що в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Восьмої київської державної нотаріальної контори справа №2030, том 1 за 1999 рік міститься запис про посвідчення договору купівлі-продажу за реєстровим №2-146 від 23 березня 1999 року. Сторонами договору є ОСОБА_23, ОСОБА_24 та ОСОБА_25, текст договору викладено на нотаріальних бланках серії ААР №256912, ААР 256913 (а.с.106 -107 т.3).

З огляду на те, що запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії, а бланк серії ААР №256912 є унікальним та виготовляється лише в одному екземплярі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі підробленого договору купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 р.

Крім цього, задовольняючи позов в частині визнання договору купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 р. недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано врахував ту обставину, що продавцем за вказаним договором вказано в тому числі ОСОБА_16, який народився ІНФОРМАЦІЯ_11 року.

За приписами частини 1 ст. 51 ЦК УРСР недійсною є угода яка укладена неповнолітнім, який не досяг п'ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод.

Судом встановлено, що 05 березня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за яким ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 прийняла у власність вищевказану квартиру (а.с.129 т. 1).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1269 ЦК цього Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно ( ч.1 ст. 1297 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-164 цс12 від 23 січня 2013 р., в спадкоємця, який у встановленому порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захистити свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкодавець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна ( ч.2 ст.1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи ту обставину, що позивач позбавлений можливості у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати своє право власності, яке заперечується новим її власником, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права власності на спірне майно та його витребування з незаконного володіння ОСОБА_4

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині витребування спірної квартири у ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки останні на час ухвалення судового рішення не були її власниками. Спірна квартира також не перебувала у володінні останніх.

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставо для скасування судового рішення у вказаній частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння до вказаних осіб.

У зв'язку з цим підлягає також скасуванню судове рішення в частині розподілу судових витрат.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_4 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 6577,20 грн. ( 6090 грн. + 487,20 грн.), а з ОСОБА_2 в дохід держави - судовий збір в сумі 487,20 грн.

В іншій частині суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну правову оцінку та прийняв законне рішення в межах заявлених позовних вимог, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування, а також скасування вжитих судом заходів забезпечення позову відсутні.

Заява ОСОБА_4 про застосування позовної давності до вимог про визнання договору недійсним задоволенню не підлягає, оскільки про його наявність позивач міг довідатися починаючи з липня 2016 року - відповіді приватного нотаріуса Ковбасинської С.В. на запит суду (а.с.157 справи №752/17183/15-ц), а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Доказів обізнаності позивача про порушення свого права поза межами строку позовної давності матеріали справи не містять.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши підстави для відводу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих доводів стосовно безсторонності суду під головуванням судді Ладиченко С.В.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 квітня 2016 р. ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, який було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом протокольною ухвалою від 23 травня 2016 року та справу було відкладено на 22.08.2016 р. 14.10 год. (а.с.195 т.1). Про обізнаність представника ОСОБА_4 про вказане судове засідання свідчать його заяви від 22.08.2016 р. (а.с. 60-71 т.2).

22.08.2016 р. справу було відкладено на 19.10.2016 р. 09.30 год., в яке представник ОСОБА_4 також не з'явився. Про обізнаність останнього з вказаною датою судового засідання свідчить його заява від 23.09.2016 р. (а.с.97 т. 2).

Враховуючи те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4, або її законний представник повторно не з'явилися в судове засідання, за відсутності заяв про розгляд справи без їх участі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення вказаного позову без розгляду відповідно до п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Залишення зустрічного позову без розгляду не позбавляє особу права на звернення з аналогічним позовом до суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, а тому не можуть бути визнані підставою для скасування судового рішення та відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307 - 309, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року в частині витребування квартири АДРЕСА_2 у ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також в частині розподілу судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування квартири АДРЕСА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в сумі 6577,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року про залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правомірності набуття майна у власність залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №752/20739/15-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/111/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: КирилюкГ.М.