УХВАЛА

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 листопада 2008 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 отримав від нього у борг 5 330 доларів США. Строк виконання боржником обов'язку в договорі не встановлений, а визначений моментом пред'явлення вимоги. 22 серпня 2011 року відповідач повернув йому борг у сумі 30 доларів США, а 2 квітня 2014 року - 20 доларів США. 28 жовтня 2015 року він надіслав на адресу відповідача лист-вимогу про повернення боргу терміново, але не пізніше 5 листопада 2015 року. Однак, відповідач своїх зобов'язань за договором позики не виконав, позику не повернув.

З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути з відповідача 5 280 доларів США заборгованості за договором позики.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за борговою розпискою від 28 листопада 2008 року суму боргу у розмірі 5 280 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 6 листопада 2015 року еквівалентно 121 070 грн 40 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що письмовий договір позики від 28 листопада 2008 року, наданий позивачем на підтвердження зобов'язань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України; на вимогу повернути борг, відповідач борг не повернув, тому є підстави для стягнення з нього на користь позивача суми позики за вказаним договором. Відповідач не довів, що грошові кошти не отримував.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що 28 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг 5 330 доларів США, що підтверджується розпискою. Строк виконання боржником обов'язку в договорі не встановлений, а визначений моментом пред'явлення вимоги.

Також установлено, що 22 серпня 2011 року відповідач повернув позивачу борг у сумі 30 доларів США, а 2 квітня 2014 року - 20 доларів США.

28 жовтня 2015 року ОСОБА_3 надіслав на адресу ОСОБА_4 лист-вимогу про повернення боргу терміново, але не пізніше 5 листопада 2015 року.

Борг відповідачем не повернуто.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди наведене врахували та дійшли до правильного висновку про те, що позивачем було доведено факт передачі позичальнику коштів, а відповідачем не спростовано даний факт.

Також суд вірно вважали, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності оскільки строк виконання боржником обов'язку договором визначений моментом пред'явлення вимоги, що мало місце 28 жовтня 2015 року, тоді як з позовом ОСОБА_3 звернувся у листопаді 2015 року.

Зазначене відповідає положенням ч. 5 ст. 261 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що розписку відповідач не підписував, ним не доведені, оскільки згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ч. 2 ст. 614 ЦК України саме відповідач, а не позивач, має довести свої доводи та належне виконання договору. При цьому як в судах попередніх інстанцій, так і в касаційній інстанції ОСОБА_4 зазначав, що не бажає просити про призначення судово-почеркознавчої експертизи, тобто не бажає доводити свої твердження.

Під час розгляду справи судами не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків судів не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик