Справа №2-з/490/7902/16-ц 09.02.2017 09.02.2017 09.02.2017
Провадження №22-ц/784/354/17
Головуючий у першій інстанції-Батченко О.В.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю представника відповідачів -ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5

про встановлення нікчемності правочинів

У С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк) звернувся з позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення нікчемності правочинів, об'єктом яких стали нежитлові приміщення промислового магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що перебувають в іпотеці.

21 вересня 2016 року позивач звернувся з завою про забезпечення позову, в якій, посилаючись на те, що спірна нерухомість всупереч закону неодноразово передавалась у власність іншим особам, просив накласти арешт на нерухоме майно - нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2016 року задоволено заяву ПриватБанку про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 (495/1000 часток) та ОСОБА_3 (505/1000 часток).

З апеляційною скаргою на ухвалу звернувся представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Скаржник посилався на те, що зміст ухвали не відповідає вимогам процесуального законодавства, висновки суду є безпідставними, а майно, на яке накладено арешт, не є іпотечним майном.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали судді в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 151 ЦПК підставою забезпечення позову є можливість утруднення чи неможливість у майбутньому виконання рішення суду.

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 152 ЦПК, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами ( частини 3 статті 152 ЦПК).

Необхідність вирішення цього питання випливає також з положень статті 10 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов'язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов'язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

Отже, забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують позивачу виконання рішення суду в разі задоволення його позову та обмежують, насамперед, права відповідача на розпорядження спірним майном на час розгляду та виконання такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року).

При встановленні зазначеної відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, та брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

До видів забезпечення позову законом віднесено накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини 1 статті 152 ЦПК), а також заборону вчиняти певні дії (пункт 2 частини 1 статті 152 ЦПК).

Накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його неможливим.

Під поняттям «арешт майна» слід розуміти проведення його опису і накладення заборони розпорядження, а в необхідних випадках - і користування ним (стаття 56 Закону «Про виконавче провадження»).

У позовній заяві ПриватБанк зазначав, що є іпотекодержателем нерухомого майна - нежитлових приміщень промислового магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 106,3 кв.м , розташованого по АДРЕСА_2, який належав ОСОБА_4 У 2013 році судовим рішення стягнення кредитної заборгованості звернуто на предмет іпотеки. Проте, в порушення прав іпотекодержателя спірне приміщення промислового магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 106,3 кв.м (АДРЕСА_2) було об'єднано з іншим нежитловим приміщення площею 510,6 кв.м (АДРЕСА_3), яке також є предметом іпотеки, в один нежитловий об'єкт з присвоєнням нової адреси - АДРЕСА_1. У 2015 році нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, до складу яких включені нежитлові приміщення промислового магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 106,3 кв.м, відчужені відповідачкою ОСОБА_4 відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а останні передали їх у іпотеку ОСОБА_5

Вважаючи порушеними свої права іпотекодержателя, банк просив встановити факт нікчемності договорів дарування та іпотек.

Обгрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, ПриватБанк посилався на те, що вчинення відповідачами низки незаконних угод, метою яких є уникнення від виконання судового рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, дає підстави вважати можливим укладення ними і інших правочинів та передачі прав на спірне майно іншим особам. Можливість таких дій затягне розгляд справи та може значно утруднити чи взагалі зробити неможливим у майбутньому виконати рішення суду (а.с.20-22).

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції, пославшись на те, що неприйняття заходів забезпечення позову може утруднити виконання судового рішення, дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтями 151-153 ЦПК, та наклав арешт на нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.29).

Мотивувальна частина ухвали суду не містить достатніх обґрунтувань необхідності вжиття заходів забезпечення позову, але основний висновок суду про задоволення заяви відповідає матеріалам справи, з яких вбачаються підстави, передбачені законом, а саме наявність спору між сторонами та існування реальної загрози утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Накладення арешту на спірне майно, яке полягає лише в забороні розпорядження, не перешкоджає здійсненню господарської діяльності та користуванню ним за призначенням, а також є співмірним із заявленими вимогами та їх підставами (незаконність дій щодо розпорядження спірним майном).

Відповідно до частини 3 статті 309 ЦПК порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення спору.

Не спростовує висновки суду і посилання скаржника на те, що майно, на яке накладено арешт, не є предметом іпотеки за договором, укладеним з ПриватБанком.

Питання про те, чи є обє'кт нерухомості по вул.Радянській, 6-а новостровореним та чи розповсюджуються на нього обтяження, встановлені договором іпотеки з ПриватБанк щодо нежитлових приміщень по АДРЕСА_2, є предметом спору, який буде вирішено лише судовим рішенням. При цьому предметом спору позивач вважає саме право на розпорядження нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1, до складу якого включено предмет іпотеки.

Отже відмінність за площею та адресою предмету іпотеки та майна, яке є предметом спору (АДРЕСА_1), не перешкоджає вжиттю заходів забезпечення позову щодо предмету спору.

Не можна погодитись і з посиланням апелянта на порушення прав, передбачених статтею 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Обмеження у здійсненні права власності допускається у випадках і в порядку, передбачених законом (частина 2 статті 321 ЦК), яким у цій справі є правила статей 151-153 ЦПК.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які би спростовували висновок суду про наявність умов забезпечення позову, колегія не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись статтями 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська