Номер провадження: 22-ц/785/3432/17
Номер справи місцевого суду: 495/6583/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області від 08 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Відділу державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпнві 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Відділу державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є її донька та зять відповідно, проживають у вказаному житловому будинку та зареєстровані у ньому з її дозволу, але систематично руйнують його та вчиняють неправомірні дії щодо самої неї. Згідно уточненої позовної заяви просила суд зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виселитися з будинку №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району, без надання іншого житлового приміщення та зобовязати Відділ державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області від 08 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області.

У вказаному житловому будинку позивач не проживає, а проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказана квартира зі слів позивачки, що також не оспорювалося відповідачами належить їй на праві приватної власності.

Відповідач ОСОБА_4 яка є донькою позивачки разом зі своїм чоловіком відповідачем ОСОБА_3 дійсно проживають у належному позивачці буд. №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області з дозволу самої позивачки.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається саме на порушення відповідачами її права власності, а саме права на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, зазначаючи при цьому те, що у 2016 році нею було встановлено, що відповідачі внаслідок зловживання ними спиртними напоями систематично псують та руйнують спірний житловий будинок, не дають можливості навідуватися до будинку, погрожуючи при цьому вчиненням фізичної розправи.

Зазначені спірні правовідносини регулюються, окрім норм ЦК України на застосуванні, яких наполягає позивач, ще і нормами ЖК Української СРСР, адже спірні правовідносини, виникають також і з підстав постійного проживання відповідачів у житловому будинку, що належить на праві приватної власності позивачу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Позивач, реалізуючи своє право приватної власності самостійно, за власним бажанням дозволила своїй дочці та зятю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вселитися і проживати у належний їй на праві приватної власності житловий буд. №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області. Отже відповідачі цілком правомірно набули права на проживання у спірному нерухомому майні, і саме з цього моменту між сторонами, виникли житлові правовідносини, які врегульовані нормами ЖК Української СРСР.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи,зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В свою чергу у відповідності до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином питання, щодо усунення перешкод у користуванні належним позивачу житловим будинком, саме шляхом виселення відповідачів без надання ним іншого житлового приміщення врегульоване саме ст.ст. 157, 116 ЖК України, які не можна не застосовувати при розгляді цієї категорії справа, на чому наполягав представник позивача під час розгляд справи.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка неодноразово зверталася до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявами, щодо неправомірних дій, з боку відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з якими співробітниками поліції проводилася неодноразові профілактичні співбесіди та здійснювалися офіційні попередження, щодо неприпустимості вчинення неправомірних дій по відношенню до позивача ОСОБА_2. З письмових висновків інспекторів Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 06.08.2016 року та 11.08.2016 року, вбачається, що ОСОБА_2 вказує на те, що відповідачі псують належний їй житловий будинок та не впускають її до нього, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначають, що вони проживають у спірному будинку 11 років, періодично роблять ремонти, що не подобається ОСОБА_2, так як вона намагається його продати.

Як вже було зазначено вище позивач не проживає у спірному житловому будинку будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області, а постійно проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказана квартира зі слів позивачки, що також не оспорювалося відповідача належить їй на праві приватної власності, тому питання щодо порушення правил відповідачами співжиття з позивачем, та як наслідок неможливості проживання в одному будинку є таким, що не може розглядатися в контексті ст. 157 ЖК України, як підставою для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Позивач посилається на те, що відповідачі систематично руйнують належний їй на праві власності будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської, на підтвердження чого надала фотокартки на яких відображені різні частини спірного будинку. Суд обгрунтовано вважав зазначені докази неналежними, в розумінні ст. 58 ЦПК України, адже з них вбачається лише певні, окремі частини житлового будинку станом на теперішній час, при цьому суду не надано інформацію, у виді доказів, яка б свідчила про стан спірного будинку до моменту вселення у нього відповідачів.

Досліджуючи письмові пояснення ОСОБА_6, відповідно до яких відповідач ОСОБА_3 встановив, батареї опалення в квартирі сина ОСОБА_6, які він нібито зняв у житловому будинку, що належить позивачу, суд правильно вважав, що ця обставина не може також свідчити про руйнування чи псування спірного нерухомого майна, у тому числі в розумінні ст. 58 ЦПК України.

Отже, передбачені законом підстави для виселення відповідачів з спірного будинку відсутні, адже виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК України є крайньою мірою.

Суд правильно дійшов висновку, щодо необхідності відмовити у задоволенні позову, в частині позовних вимог, про зобовязання відділу державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 з наступних підстав.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_7 не зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, а зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_4, тому вимоги позивача в цій частині не можуть бути задоволені, адже обставини зазначені ним у позові не відповідають дійсності, і спростовуються наведеними вище доказами.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Таким чином підстав, визначених наведеними вище нормами, що регулюють спірні правовідносини, які б вказували на можливість задоволення позову у тому числі стосовно відповідача ОСОБА_4 під час розгляду справи також не знайдено.

Саме з урахуванням викладених обставин, суд правильно дійшов до висновку, про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неправильне визначення судом спірних правовідносин, помилкове застосування норм ЖК України до вирішення зазначених правовідносин, неврахування судом неправомірних дій відповідачів, якими завдано шкоду майну позивача, порушення відповідачами права власності, неналежну оцінку судом підстав для виселення відповідачів, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є безпідставними, оскільки спростовані дослідженими обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

ОСОБА_8