У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на непрацездатного чоловіка, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював в ході розгляду справи, та остаточно просив стягнути з ОСОБА_5 аліменти на його утримання у розмірі ј частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30 % розміру прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення цього позову.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що з 24 листопада 2007 року до 09 вересня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

У серпні 2009 року він отримав виробничу травму, внаслідок чого став інвалідом І групи - втратив зір, двоє рук, у зв'язку із чим їх шлюбні відносини суттєво погіршилися, дружина фактично відмовилась від нього, змусила його переселитися у квартиру свого брата та матері, щоб вони підтримували та здійснювали догляд за ним.

Позивач вказував, що він отримує щомісячний дохід в сумі 6 751 грн 87 коп., який складається з пенсії у розмірі 949 грн, страхових виплат у розмірі 5 133 грн 13 коп., допомоги за постійний сторонній догляд у розмірі 609 грн та індексації страхових виплат у розмірі 60 грн 74 коп., тоді як дохід відповідачки становить 8 829 грн.

Посилаючись на те, що реальний рівень доходів відповідачки у два рази перевищує рівень його доходів, ОСОБА_4 просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, відхилено, рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на неї ОСОБА_5, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та виходили з того, що позивач ОСОБА_4 отримує пенсію по інвалідності внаслідок трудового каліцтва у розмірі 1 130 грн, страхові виплати у розмірі 5 554 грн 54 коп., допомогу за постійний сторонній догляд у розмірі 725 грн та фіксовану суму індексації з 2012 року у розмірі 468 грн 47 коп., а всього позивач отримує щомісячні доходи у розмірі 7 877 грн 92 коп., що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, який станом на час ухвалення рішення становить 1450 грн, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача аліментів.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович