Ухвала іменем україни
22 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Кадєтової О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомПублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зазначаючи, що 03 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № VIGWGA00001616, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 29 600 доларів США терміном до 01 вересня 2017 року, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 16 червня 2015 року у ОСОБА_3 виникла перед позивачем заборгованість у розмірі 13 071,62 доларів США, з яких: 11 698,52 доларів США - заборгованість за кредитом; 519,63 доларів США - заборгованість за процентами; 177,6 доларів США - заборгованість за комісією; 42,31 доларів США - пеня; 11,66 доларів США - штраф (фіксована частина); 621,9 доларів США - штраф (процентна складова).

Посилаючи на викладене та положення ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 13 071,62 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 червня 2015 року складає 280 255 грн 61 коп.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2016 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2007 року № VIGWGA00001616 в розмірі 12 395,75 доларів США, що за курсом НБУ від 16 червня 2015 року складає 265 764 грн 88 коп., з яких: 11 698,52 доларів США, що еквівалентно 250 816 грн 27 коп., - заборгованість за кредитом; 519,63 доларів США, що еквівалентно 11 140 грн 87 коп., - заборгованість за процентами; 177,6 доларів, що еквівалентно 3 807 грн 74 коп., - заборгованість за комісією; а також заборгованість у розмірі 14 240 грн 67 коп. - пеня та штраф (процентна складова), з яких: 907 грн 13 коп. - пеня; 13 333 грн 54 коп. - штраф (процентна складова).

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 03 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № VIGWGA00001616.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу банку терміном з 03 вересня 2007 року до 17 вересня 2017 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 32 580 доларів США на наступні цілі: споживчі потреби - 29 600 доларів США, а також 2 980 доларів США - на сплату грошових платежів, у випадках та порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного договору.

Відповідач фактично отримав кредит, згідно з ордером-розпорядженням, в сумі 29 600 доларів США, і саме ця сума має місце в розрахунку заборгованості, оскільки свої зобов'язання перед банком за кредитним договором він належним чином не виконує.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивач не надав беззаперечних доказів виконання зобов'язань за кредитним договором щодо видачі відповідачу кредитних коштів в сумі 32 580 доларів США, а також не навів у позові мотивів щодо стягнення з відповідача пені та штрафу за останні три роки. Суд також виходив із того, що позивачем не було надано витребуваних судом доказів, що унеможливлює проведення експертизи, про проведення якої клопотав відповідач, а також те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2013 року аналогічний позов банку про стягнення боргу за кредитним договором залишено без розгляду з підстав невиконання ухвали суду та витребування доказів, неявки представника позивача в судові засідання.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, виходив з умов укладеного кредитного договору та положень ст. ст. 525, 526, 549, 1054 ЦК України, за якими боржник, який прострочив виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів та процентів, зобов'язаний на вимогу кредитора повернути кредит, сплатити проценти, комісію, а також неустойку.

Апеляційний суд вважав, що позивачем обґрунтовано пред'явлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 12 395,75 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 16 червня 2015 року складає 265 764 грн 88 коп, з яких: 11 698,52 доларів США, що складає 250 816 грн 27 коп. - заборгованість за кредитом; 519,63 доларів США, що складає 11 140 грн 87 коп. - заборгованість за процентами; 177,6 доларів, що складає 3 807 грн 74 коп. - заборгованість за комісією; а також заборгованість у розмірі 14 240 грн 67 коп. - пеня та штраф (процентна складова), з яких: 907 грн 13 коп.- пеня; 13 333 грн 54 коп. - штраф (процентна складова).

Однак з висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки суд їх дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення апеляційного суду передбачено в ст. 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Виходячи з положень зазначених процесуальних норм та норм ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України ухвалене апеляційним судом рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд повинен вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України).

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи та залишилось поза увагою апеляційного суду під час апеляційного перегляду, кредит відповідачу відповідно до п. 7 кредитного договору був наданий на споживчі цілі.

Із розрахунку, доданого до позовної заяви, вбачається, що на момент звернення до суду розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту становив 1 301,69 доларів США, за простроченими відсотками - 412,02 доларів США.

Фактично у позовній заяві, що надійшла на вирішення суду в липні 2015 року, заявлено вимоги про повне дострокове погашення кредиту, строк виконання якого згідно з умовами договору було визначено 01 вересня 2017 року.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. ч. 1, 4 ст. 1054 ЦК України) та чинним на час ухвалення у справі судових рішень Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, визначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

З 16 жовтня 2011 року діє нова редакція ст. 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулювалися кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті.

Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров'я та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо.

Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так и нематеріальними (послуги).

Споживчій кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року.

Відтак, визначити правову природу кредитних правовідносин щодо наявності в них ознак споживчого кредиту повинен суд при розгляді спору, який випливає із зазначених правовідносин.

При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення, як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За положеннями п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

За своїм змістом ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються.

Отже, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суд повинен встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

У даній справі судами встановлено, що між позичальником та банком виникли кредитні відносини, однак, задовольняючи позов, апеляційний суд на порушення ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України не з'ясував, на які потреби було видано кредит, чи дотримано визначений законом порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору, чи наявні підставі для дострокового стягнення споживчого кредиту, та висновків про наявність підстав для задоволення позову дійшов передчасно.

Оскільки допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Вінницької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

О.В. Кадєтова

Л.М. Мазур