АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/8595/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1262/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Мартєв С. Ю.
11 травня 2017 року м. Полтава
Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2017 року задоволена частково апеляційна скарга Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради: рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 24 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Відмовляючи у задоволені позову, колегія суддів виходила з того, що оскільки за життя ОСОБА_3 не склала заповіт на належне їй майно - 1/3 квартири АДРЕСА_1, спадкоємців за законом не залишилося, то відповідно до ст.555 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) спадкове майно перейшло до Держави, яка за законом, що діяв на час відкриття спадщини, не була зобов'язана вчиняти будь-які дії, які б свідчили про прийняття нею спадщини. Отже, спірна частина квартири належала і належить Державі.

При цьому колегія суддів зробила висновок про те, що позивач не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3, а тому володіння ним спірною частиною квартири не є добросовісним.

З такими висновками колегії суддів погодитися не можу, виходячи з такого.

Згідно ст..555 ЦК УРСР у редакції 1963 року, яка була чинною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1), якщо у спадкодавця відсутні спадкоємці за законом чи заповітом, спадкове майно за правом спадкування переходить до Держави.

За змістом ст..548, ст..549 ЦК УРСР у редакції 1963 року для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається такою, що належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини спадкоємець зобов'язаний вчинити певні дії.

Для Держави як особливого суб'єкта цивільних правовідносин за станом на час відкриття спадщини законом був встановлений певний порядок (процедура) переходу спадщини до Держави, зокрема, такий перехід відбувався без рішення суду, натомість нормою пункту 12 частини першої статті 10 ЗУ «Про державну податкову службу в Україні» (набрав чинності 14 лютого 1998 року, втратив чинність 12 серпня 2012 року) на державні податкові інспекції покладений обов'язок проведення роботи, пов'язаної з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку безхазяйного майна, майна, що перейшло за правом спадкування до держави.

Аналогічна норма міститься у п.19-1.1.23 ст.19-1 Податкового кодексу України.

На виконання наведених вимог Закону Постановою КМУ № 1340 від 25 серпня 1998р. затверджений Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним (п.п.8 п.1).

Таким чином, у період з червня 1999 року (час відкриття спадщини) до 01 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України) відповідно до ст. 555 ЦК УРСР в редакції 1963 року уповноважені органи були зобов'язані вчинити передбачені законом юридично значимі дії для прийняття спадщини.

Як встановлено судами у справі, упродовж зазначеного періоду Держава в особі уповноважених органів жодних дій з прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 не вчинила. Після 01 січня 2004 року до 07 листопада 2016 року (час звернення ОСОБА_2 до суду з позовом) органи місцевого самоврядування всупереч вимогам ст.1277 ЦК України заяви про відумерлість спадщини не подавали.

При цьому слід врахувати роз'яснення, які надав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 24_753/0/4_13 від 16 травня 2013 року, згідно яких спадщина за позовом відповідного державного органу в інтересах держави, може перейти у державну власність лише тоді, коли ця спадщина відкрилася в період з 1 січня до 1 липня 2003 року.

Зважаючи на наведене, слід зробити висновок, що у червні 1999 року Держава отримала право на спадщину після померлої ОСОБА_3, проте не реалізувала це право, і спадкове майно у виді 1/3 квартири АДРЕСА_1 не перейшло у власність Держави.

Отже, висновок колегії суддів про те, що спірна частина квартири належала і належить Державі, на моє переконання, не ґрунтується на законі.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч.2 ст.344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Матеріалами справи доведено, що за станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата відкриття спадщини) позивач ОСОБА_2, його син ОСОБА_4 (третя особа у справі) та ОСОБА_3 (мати вітчима позивача) проживали однією сім'єю у спірній квартирі, яка належала їм на праві спільної часткової власності - кожному належало по 1/3 частині. Після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 продовжував і продовжує до теперішнього часу проживати у цій квартирі та користуватися нею протягом майже сімнадцяти років, при цьому за цей час з боку Держави (її уповноважених органів) не було вчинено жодних дій, які б давали ОСОБА_2 підстави усвідомити, що він незаконно володіє спірною частиною квартири.

Отже, з урахуванням наведеного вважаю, що при вирішенні спору колегія суддів не у повній мірі врахувала фактичні обставини, неправильно застосувала закон, яким врегульовані спірні правовідносини, а тому безпідставно скасувала законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О.А.Лобов