АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1096/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівГончар Н. І., Пономаренка В. В.
при секретаріНаконечній М. М.

представника позивача Антоненко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,

в с т а н о в и л а :

ТОВ "Комплекс Агромарс" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.06.2008 року згідно з наказом № 123 к-п ОСОБА_7 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія - експедитора автофургону автоколони № 2 автотранспортного парку.

Наказом № 210 к-п-д від 03.10.2008 року відповідача було переведено підмінним водієм - експедитором автофургонів та рефрижераторів автоколони № 1 цього ж парку.

Згідно з наказом № 87 к-п-д від 01.04.2009 року відповідача було переведено підмінним водієм - експедитором цієї ж автоколони.

20.05.2011 року відповідно до наказу № 193 КА/к-п-д відповідача було переведено водієм автофургона та рефрижератора цієї ж автоколони.

Відповідно до наказу № 665 КА/к-п-д від 30.12.2011 року відповідача було переведено з 01.01.2012 року водієм автофургона та рефрижератора автоколони № 2 транспортного департамента філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» та за його згодою доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня.

Згідно з наказом № 578 КА/к-п-д від 19.12.2012 року ОСОБА_7 було переведено водієм автофургона та рефрижератора DAF FT CF 85.410, цієї ж автоколони та за його згодою доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня. 18.06.2008 року з ОСОБА_7 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які в подальшому переукладались.

Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції) згідно з видатковими (товарно - транспортними) накладними та актами прийому-передачі.

Відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

ТОВ "Комплекс Агромарс" стверджує, що відповідач не виконав належним чином покладені на нього обов'язки по зберіганню ввіреної йому продукції, внаслідок чого виникала нестача продукції, чим було заподіяно позивачу матеріальних збитків.

07.09.2016 року позивач остаточно уточнивши свої позовні вимоги просив суд стягнути з ОСОБА_7 на його користь 21191,96 грн. в рахунок відшкодування завданих збитків.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» 21191,96 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 1378 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_7 по вказаному ним в апеляційній скарзі телефону належним чином СМС повідомленням повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не прибув та не повідомив про причини своєї неявки. Тому його неявка до суду визнана без поважних причин.

Вислухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Комплекс Агромарс" до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач неналежно виконував ним обов'язки за договором про повну матеріальну відповідальність щодо доставки, перевезення та передачі матеріальних цінностей, внаслідок чого допустив нестачу товару, а тому відповідно до статті 135-1 КЗпП України працівник несе повну матеріальну відповідальність за заподіяну ним шкоду.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Встановлено, що ОСОБА_7 з 18.06.2008 року по 24.06.2015 рік перебував у трудових відносинах з ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаді водія автофургона та рефрижератора та за його згодою виконував додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня.

01.01.2012 року з ОСОБА_7 були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за №№ 156-В, 156-Е, а 01.02.2014 року - за №№ 164-В, 164-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобіля та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Під час виконання ОСОБА_7 трудових обов'язків було виявлено нестачу підзвітного товару (м'ясопродукції), що відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, склало 35862,58 грн. Наказом №1020 к-з від 21.10.2015 року ОСОБА_7 звільнений з роботи з 24.06.2015 року за прогули. Добровільно відшкодувати збитки після звільнення з роботи відповідач не погоджується. Згідно з остаточними розрахунками позивача заборгованість по шкоді, спричиненій відповідачем ОСОБА_7 філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» за період з 14.01.2013 року до 11.08.2014 року склала 21191,96 грн., що складається з суми збитків через нестачу м'ясопродукції, яку позивач і просив відшкодувати з відповідача.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно із ст.135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що суд розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Перелік посад і робіт, що заміщаються та виконуються працівниками з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування у процесі виробництва» затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС №447/24 від 28 грудня 1977 року, (зі змінами та доповненнями , внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року № 259/16-59) посада експедитора з перевезення вантажів передбачена в даному Переліку посад, з якими можливо укладати договори про повну матеріальну відповідальність. До трудових обов'язків відповідача належало отримання для доставки, доставка, перевезення та передача переданих йому, згідно видаткових накладних, матеріальних цінностей (м'ясопродукції).

Колегія суддів вважає, що оскільки відповідач погодився із усіма умовами вказаних договорів і матеріальні цінності йому передавалися з разовими документами (товарно-транспортні накладні), тобто відповідач може нести матеріальну відповідальність у повному обсязі.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі про те, що з нього раніше здійснювалося відрахування у розмірі 20 % заробітної плати в погашення матеріальних збитків є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції, так як сума збитків стягнута судом першої інстанції і є різницею між загальною сумою заподіяних збитків та частиною відшкодованих збитків за наказами по підприємству. Судом першої інстанції враховано, що розмір щомісячних збитків значно перевищував 20% місячної заробітної плати відповідача, тому таке відшкодування шкоди могло відбутися лише за декілька місяців, а сумарний залишок невідшкодованої шкоди за наказами підприємства і становить суму 21191 гривну.

Доводи апелянта про пропуск позивачем річного строку позовної давності, передбаченого для звернення до суду власника, або уповноваженого ним органу в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, спричиненої підприємству, то колегія суддів також вважає їх безпідставними, оскільки з 2013 року по 2014 рік видано позивачем було видано ряд наказів про відшкодування збитків (т. 2 а.с. 159 - 205), відповідачем дані накази не оспорювались та за ними проводились стягнення з заробітної плати ОСОБА_7 згідно статті 128 КЗпП України в розмірі не більше 20% заробітної плати щомісячно. Останні відрахування позивачем були зроблені в червні 2015 року, оскільки з 24.06.2015 року ОСОБА_7 було звільнено з роботи в результаті чого, з урахуванням всіх утримань, було визначено остаточну невідшкодовану суму збитків, а тому і річний строк звернення з вказаним позовом повинен рахуватися з цієї дати.

Враховуючи те, що розмір відрахувань із заробітної плати відповідача не покривав збитків, завданих останнім, то позивачу, за його твердженнями, про остаточну (невідшкодовану) суму збитків, завданих товариству відповідачем, з урахуванням проведених утримань, стало відомо саме в день звільнення.

Судом першої інстанції правильно та повно було з'ясовано обставини справи, що дає підстави для висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Інші доводи апеляційної скарги ретельно перевірені судом апеляційної інстанції і також визнані безпідставними.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, ст.308, 315, ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року відхилити, а рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :