АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/937/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2098/17Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Мартєв С.Ю., Хіль Л.М.

за участю секретаря Гнатюк О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та розподіл спільного майна подружжя, після уточнення вимог просив визнати житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: м.Лубни 1-й пров. Сковороди, 11, його особистою приватною власністю, як такий, що придбаний за його особисті кошти та виключити його з поділу.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя прибудову до будинку вартістю 10 073 грн. та гараж вартістю 135 599 грн. і рухоме майно (16 найменувань) загальною вартістю 21 784 грн., поділити його за запропонованим ним варіантом, залишити йому гараж з прибудовою, стягнувши на користь відповідачки 72 936 грн. компенсації ? частини вартості майна.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що після розірвання шлюбу виникла необхідність розділити майно подружжя, але відповідачка претендує і на його особисту власність садибу, придбану за час перебування у шлюбі, але за його особисті кошти. Добудову до будинку, гараж та рухоме майно він не заперечує розділити з колишньою дружиною.

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом про розподіл спільного майна подружжя, після доповнення позову остаточно просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку з господарськими побудовами, що розташовані за адресою: м.Лубни 1-й пров. Г.Сковороди, 11 з реальним виділом цієї частини по другому варіанту судової експертизи.

Визнати за нею право власності на рухоме майно:

-ліжко дитяче 1 шт.,

-ліжко двоспальне,

-гарнітур,

-пральну машину (автомат) LG,

-холодильник,

-мякий кухонний куточок.

Інше рухоме майно залишити за відповідачем.

Визнати за нею право особистої власності на набір кухонних меблів, мультиварку DEX, мікрохвильову піч Saturn, які були подаровані їй особисто на день народження, мякі меблі, розташовані в залі будинку були подаровані їй її батьками до шлюбу.

В обґрунтування зустрічного позову вказувала на те, що під час шлюбу з ОСОБА_2 вони нажили спільне рухоме та нерухоме майно, яке необхідно поділити у судовому порядку, оскільки добровільно вони не можуть дійти згоди щодо його поділу.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 06.05.2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та обєднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3Г про поділ майна. (т.1 а.с. 50).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2017 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволені частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та виділено ОСОБА_2:

-пральну машину автомат вартістю 2430 грн.;

-стіл письмовий вартістю 170 грн.;

-компютерні меблі (навісна шафа і стіл) вартістю 1305 грн.;

-стінку в гостинній кімнаті вартістю 2975 грн.;

-покриття на підлогу вартістю 595 грн.;

-спальну кімнату (ліжко двоспальне) вартістю 2125 грн.;

-обігрівач «Антлант» вартістю 500 грн.;

-зварювальний апарат з маскою вартістю 1500 грн.;

-болгарку вартістю 200 грн.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та виділено ОСОБА_3:

-мякий куточок (кухня) вартістю 1080 грн.;

-кухонний гарнітур вартістю 2127 грн.;

-холодильник вартістю 2549 грн.;

-мікрохвильову піч вартістю 807 грн.;

-мультиварку вартістю 630 грн.;

-пральну машину не автомат вартістю 416 грн.;

-2 ліжка вартістю кожне по 1799 грн. (на загальну суму 3598 грн.);

-телевізор «Філіпс» вартістю 595 грн.;

-стіл під телевізор вартістю 382 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 192 грн. в рахунок компенсації різниці вартості часток при поділі рухомого майна.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: м.Лубни Полтавської області 1-й пров. Г.Сковороди, 11.

Виділено ОСОБА_2 у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: м. Лубни Полтавської області 1-й пров. Г.Сковороди, 11 в житловому будинку літ. «А-1» квартиру №1 (жовтий колір в додатку №7 до висновку експертизи №818/819/820 від 29.12.2016 року) :

По основній частині

- кімнату «1-3» площею 15,1 кв.м.;

- кімнату «1-4» площею 9,7 кв.м.

В прибудові літ. «а-1» -

- санвузол «1-8» площею 6,8 кв.м.,

загальною площею 31,6 кв.м., що на 1,45 кв.м. менше ідеальної частки.

По господарським будівлям і спорудам -

- сарай літ. «Д»;

- убиральню літ. «Е»;

- гараж літ. «Ж»;

- огорожу №3;

- частину огорожі №2;

- яму вигрібну №4,

що по житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами становить 73/100 частини та визнано за ним право власності на цю частину домоволодіння.

Виділено ОСОБА_3 у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою : м. Лубни Полтавської області 1-й пров. Г.Сковороди, 11 в житловому будинку літ. «А-1» квартиру №2 (блакитний колір в додатку №7 до висновку експертизи №818/819/820 від 29.12.2016 року) :

По основній частині

- коридор «1-2» площею 3,6 кв.м.;

- кімнату «1-5» площею 7,4 кв.м.;

- коридор «1-6» площею 8,4 кв.м.;

- частину кухні «1-7» площею 4,3 кв.м.

В прибудові літ. «а» -

- частину кухні «1-7» площею 6,4 кв.м.;

- коридор «1-1» площею 4,4 кв.м.

загальною площею 34,5 кв.м., що на 1,45 кв.м. більше ідеальної частки.

По господарським будівлям і спорудам -

- погріб літ. «Г»;

- колодязь №1;

- частину огорожі №2,

що по житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами становить 27/100 частини та визнано за нею право власності на цю частину домоволодіння.

Зобовязано ОСОБА_2: замурувати дверні отвори між приміщеннями : «1-3» і «1-6» та «1-3» і «1-2»; в приміщенні «1-4» на місці віконного отвору влаштувати дверний отвір з подальшим влаштуванням подвійного дверного блоку; в зовнішній стіні даного приміщення пробити віконний отвір з подальшим влаштуванням віконного блоку; в кімнаті «1-4» влаштувати кухню; пробити дверний отвір між кімнатою «1-3» та санвузлом «1-8», над запланованим прорізом влаштувати несучі елементи (деревяний брусок, кутик, арматуру) та влаштувати дверний блок; влаштувати окремий вхід на горищний простір; в огорожі №2 влаштувати ворота з хвірткою для забезпечення доступу на територію домоволодіння.

Зобовязано ОСОБА_3: для забезпечення вимог п. 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 розібрати перегородку між кімнатою «1-5» площею 7,4 кв.м. та коридором «1-6» площею 8,4 кв.м., отримавши кімнату площею 15,8 кв.м.; влаштувати перегородку в кухні «1-7» таким чином, щоб утворилося приміщення площею 3,8 кв.м. та приміщення площею 6,9 кв.м.; в приміщенні 3,8 кв.м. влаштувати санвузол; розібрати перегородку між отриманим приміщенням площею 6,9 кв.м. та коридором «1-1» та влаштувати нову перегородку на відстані 1,94 м. від перегородки, що межує з отриманим приміщенням площею 2,5 кв.м.; в результаті перепланувань отримано приміщення площею 7,0 кв.м., в якому влаштувати кухню та приміщення площею 4,3 кв.м.; пробити дверний отвір між отриманим приміщенням площею 3,8 кв.м. та коридором «1-2», над запланованим прорізом влаштувати несучі елементи (деревяний брусок, кутик, арматуру) та влаштувати дверний блок.

Зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розділити горище відповідно до варіанту розподілу житлового будинку.

Зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обладнати власні квартири №1 та №2 відповідно самостійними системами газопостачання, електропостачання, водопостачання, каналізації.

Зовнішні мережі газопостачання, електропостачання залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 100 508 грн. 75 коп. в рахунок компенсації різниці вартості часток при поділі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: м. Лубни Полтавської області 1-й пров. Г.Сковороди, 11.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна відмовлено.

Додатковим рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08 серпня 2017 року вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове по суті його позовних вимог, задовольнивши їх.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував його доказів, які були надані в судовому засіданні, обмежившись критичною оцінкою показів свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 не надала суду доказів своєї участі у набутті спірного будинку.

Також вказував, що суд першої інстанції проігнорував позицію ВСУ, висловлену у постанові № 6-1568 від 07 грудня 2016 року.

Колегія суддів, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині розподілу рухомого майна не оскаржується, а тому у колегії суддів відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України відсутні підстави для його перегляду в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що 08.11.1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у Козлівській сільській раді Чорнухинського району Полтавської області, актовий запис № №16 (т.1 а.с.8).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбано у ОСОБА_6 жилий будинок з надвірними побудовами за адресою: м. Лубни Полтавської області 1-й пров. Р.Люксембург (на даний час Сковороди), 11, про що укладено договір купівлі-продажу від 21.03.2002 року (т.1 а.с. 13, 70).

Згідно рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12.01.2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (т.1 а.с. 14).

Відповідно до висновку експертизи № 818/819/820 від 29.12.2016 року самовільних будівель за адресою: м. Лубни Полтавської області 1-й пров. Г. Сковороди, 11, немає.

Ринкова вартість домоволодіння складає 436 210 грн., ринкова вартість 1/2 частини домоволодіння становить 218 105 грн. Висновком експерта від 29.12.2016 року встановлена неможливість проведення розподілу будинку на дві рівні частини, тобто в точній відповідності до розмірів ідеальних часток (т.1 а.с.185-223).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння за адресою: м. Лубни Полтавської області 1-й пров. Р.Люксембург (на даний час Сковороди), 11, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки придбане за час їх перебування в шлюбі, сумісного проживання та за спільні кошти.

Також суд першої інстанції знайшов неприйнятними варіанти розподілу № 1 і № 4 відповідно до висновку експертизи від 29.12.2016 року, оскільки вони не погоджені відділом містобудування та архітектури виконкому Лубенської міської ради (т.2 а.с.18) та обґрунтовано провів розподіл домоволодіння відповідно до варіанту №2 висновку експертизи від 29.12.2016 року.

Такий висновок суду ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10 січня 2002 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Встановлено, що спірне домоволодіння придбане до 01 січня 2004 року, тому до правовідносин про набуття у власність спірної садиби суд першої інстанції правомірно застосовував норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (далі - КпШС УРСР).

Відповідно до ст.ст.22,23,28 КпШС УРСР, ст. ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час придбання спірного домоволодіння, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.29 КпШС УРСР якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 24 КпШС УРСР, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Як роз'яснено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, критеріями, які дозволяють надати спірному майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що спірна садиба придбана під час шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_2, які він отримав від продажу квартири АДРЕСА_1 та частини коштів, які йому дав його батько, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з договору купівлі-продажу від 21.03.2002 року жилого будинку з надвірними побудовами за адресою м. Лубни Полтавської області 1-й пров. Р.Люксембург, 11, продаж даного нерухомого майна вчинено за 12 500 грн. У договорі також вказано, що грошові кошти за договором продавцем ОСОБА_6 від ОСОБА_2 отримано повністю (т.1 а.с.13).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 25.06.2002 року квартири АДРЕСА_2, яка належала на праві власності ОСОБА_2, вказано, що продаж вчинено за 8 010 грн. та що кошти за договором ОСОБА_2 отримано від покупця до підписання договору (т.1 а.с.13).

Враховуючи викладене у суду першої інстанції були відсутні достатні підстави вважати, що будинок м. Лубни Полтавської області 1-й пров. Р.Люксембург, 11 було придбано за рахунок коштів від продажу квартири № 31 м. Лубни Полтавської області провулок Комсомольської буд. № 4, оскільки придбання будинку передувало продажу квартири.

Крім цього, як встановлено ціна договору про придбання будинку за 12 500 грн. значно більша за ціну договору по продажу квартири за 8 010 грн. і посилання ОСОБА_2 на те, що йому частину коштів додавав батько на придбання будинку не знайшло свого підтвердження в суді першої інстанції. В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові засоби доказування, які б спростовували висновок суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, щодо критичної оцінки судом першої інстанції показів свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені обєктивними доказами відповідно до положень ст. 60 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться, по суті, до незгоди з оцінкою судом доказів, проте на переконання колегії суддів суд першої інстанції, досліджуючи доводи та докази сторін щодо придбання спірної садиби, виконав вимоги ст..212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить посилання на обставини та докази, що їх підтверджують, з якими процесуальне законодавство пов'язує скасування чи зміну судового рішення.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.315, ст.319 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді С.Ю.Мартєв

ОСОБА_7

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов