Справа № 127/7673/16-ц Провадження № 22-ц/772/1098/2017Головуючий в суді першої інстанції Сичук М. М.
Категорія 41Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Сала Т.Б .,Зайцева А.Ю.

при секретарі: Агєєвій Г.

за участю позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, засновників газети «33 канал» - Вінницької обласної Асоціації редакторів Вінниччини та Вінницької обласної громадської організації «Центр захисту прав журналістів»,кореспондентів газети «33-й канал» : ОСОБА_5, ОСОБА_6 ,газети «Вінницькі реалії» ,кореспондента газети «Вінницькі реалії »ОСОБА_7, газети «Місто» та кореспондента газети ОСОБА_8 про визнання інформації недостовірною та такою ,що порушує честь, гідність та ділову репутацію ,зобов'язання спростування поширеної недостовірної інформації за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду від 01.08.2016 року ,-

В с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до про спростування недостовірної інформації , захист честі ,гідності ,ділової репутації і відшкодування судових витрат, посилаючись на те ,що відповідачка ОСОБА_4, знаючи про його та ОСОБА_9 зустріч з тодішнім начальником Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» розмістила повідомлення , у якому оприлюднила власну вигадку про отримання керівниками УНА-УНСО Вінниччини запропонованими останнім 2000 доларів США, як плату за лояльність організації , фактично звинувативши позивача у політичній корупції, а саме: «А потім увечері отримала інформацію, що наш новий главмент пропонував гроші деяким активістам і що навіть деякі взяли. Тому хочу запитати просто тут у ФБ ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з УНСО вам правда пропонували 2000 у.е. за невтручання в ситуацію ?». Вказав, що поширена ОСОБА_4 недостовірна негативна інформація ( припущення ),що принижує його честь ,гідність і ділову репутацію, отримала продовження шляхом публікації у інших друкованих засобах масової інформації - газеті «33 канал» від ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» та у газеті ««Вінницькі реалії» від ІНФОРМАЦІЯ_2 в матеріалі «ІНФОРМАЦІЯ_4», а також в газеті «Місто» .

В ході розгляду справи позивач пред'являв аналогічні позовні вимоги до газети «Вінницькі реалії», кореспондента газети «Вінницькі реалії» ОСОБА_7, газети «Місто» та кореспондента газети ОСОБА_8 ,які ухвалою Вінницького міського суду від 07.06.2016 року залишені без розгляду, а також зменшив позовні вимоги.

Остаточно просив позов задовольнити ,визнати недостовірною інформацію, що порушує та ганьбить його честь, гідність ,ділову репутацію, поширену ОСОБА_4, ,а саме: «А потім увечері отримала інформацію, що наш новий поліцейський пропонував гроші деяким активістам і що навіть деякі взяли. Мова йде про ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з УНСО.Чула ,що їм пропонували 2000 у.е. за невтручання в ситуацію. Мені цю інформацію надіслали знайомі. » , яка розміщена в газеті « 33 канал» від ІНФОРМАЦІЯ_2 в матеріалі «ІНФОРМАЦІЯ_3» та зобов'язати відповідачку спростувати поширену недостовірну інформацію протягом 30 днів від моменту набрання рішенням законної сили ,шляхом здійснення публікації в газеті «33 канал» спростування про те ,що відповідно до рішення Вінницького міського суду по цивільній справі № 127/7673/16-ц , вищевказана інформація визнана такою ,що не відповідає дійсності, порушує та ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3. Також просив відшкодувати судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду від 01.08.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши судовий збір в сумі 1102,4 грн. Зазначив ,що суд не звернув увагу на те, що мав місце наклеп ОСОБА_4 з метою його дискредитації як керівника обласної організації політичної партії УНА-УНСО та на відсутність доказів достовірності поширеної інформації ,а саме доказів розмови з ОСОБА_10 про гроші ,що потягнуло невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заперечення проти апеляційної скарги до суду не надійшли.

Заслухавши доповідача, осіб ,що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги ,колегія суддів вважає ,що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до змісту ст. ст.297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності , честі та ділової репутації ,які є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності ,честі та своєї ділової репутації.

Згідно ч.ч.1,4,6 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Як роз'яснив п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ про судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно ЗУ «Про інформацію» інформація являє собою будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді .Твердження, що не може бути безпосередньо підтверджено або спростовано називається «припущенням» або «думкою» .

Згідно ст.30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів встановлюються законами України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", "Про телебачення і радіомовлення" "Про інформаційні агентства» та іншими.

Зокрема ,відповідно до ст.42 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні » редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію

відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і

гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо:

1) ці відомості одержано від інформаційних агентств або від засновника (співзасновників);

2) вони містяться у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України "Про звернення громадян"

3) вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб;

4) вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього;

5) в них розголошується таємниця, яка спеціально охороняється законом, проте ці відомості не було отримано журналістом незаконним шляхом;

6) законом передбачено звільнення або непритягнення до відповідальності за такі дії.

Крім того, відповідно до п. 19 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду , вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням ,а відповідно до п.21 Постанови, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики

у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Постановляючи рішення у справі із застосуванням практики Європейського суду з прав людини , суд виходив з того, що поширена відповідачами інформація не є твердженням, яке містить фактичні дані ,а є оціночним судженням, (припущенням або думкою) висловлення якої не виходить за межі свободи вираження поглядів, захищеної ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ст.34 Конституції України.

Суд вірно оцінив в порядку ст.212 ЦПК України докази та правильно встановив обставини справи ,правильно визначив спірні правовідносини і застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Зокрема, суд вірно встановив ,що поширена інформація не є фактичним твердженням, що ганьбить позивача , а є оціночним судженням , що не потребує доведення правдивості.

Доводи апеляційної скарги щодо заперечення цього не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 у Фейсбуку розмістила повідомлення про отримання нею інформації у вигляді слухів , яким не йме віри та ,здійснюючи власну оцінку інформації щодо пропонування коштів ОСОБА_10 деяким активістам, запитує у осіб, що ходили на офіційну зустріч до ОСОБА_10 - ОСОБА_9 і ОСОБА_3 про правдивість її . Зазначене чітко вбачається зі змісту її повідомлення у Фейсбуку : «Тому я хочу запитати у ОСОБА_9 та ОСОБА_3 …вам правда пропонували 2000 доларів за невтручання…? , а якщо правда, то …?»

Отже, вона не доносить невизначеному колу читачів стверджуючу інформацію (тобто фактичні твердження) про те, що позивач отримав 2000 доларів від ОСОБА_10, що потребувала б підтвердження достовірності ,а запитує чи правдиві чутки. Повідомлення щодо отримання нею інформації про те, що ОСОБА_10 пропонував гроші « деяким» активістам і що «деякі» взяли, з наступним запитанням до них, як осіб які ходили до ОСОБА_10 в партійних справах , взагалі жодним чином не ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача ,оскільки ніяких даних про порушення саме позивачем норм закону ,моралі ця інформація не містить ,а оціночне припущення висловлене у вигляді запитання взагалі не є фактичним твердженням.

Не містить таких фактичних тверджень і наведена кореспондентами газети інформація в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3 ?», оскільки ОСОБА_4 не є автором статті і поширювачем інформації, остання не є повним дослівним відтворенням висловленого ОСОБА_4 ,а є продуктом творчої оцінки її авторами статті - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а відтак також відноситься до оціночних суджень авторів.

Також при здійсненні аналізу характеру поданої в статті інформації, колегія суддів враховує , що допустимих доказів того ,що негативна інформація про позивача у наведених вище висловленнях виражена в формі тверджень, а не в формі оціночних суджень ,зокрема, висновку судово-лінгвістичної експертизи , матеріали справи не містять.

При вирішенні справи суд вірно послався на практику Європейського Суду з прав людини .

Українська правозастосовча практика, ґрунтуючись на матеріалах практики Європейського Суду з прав людини, до мовних засобів, які відрізняють оціночні судження від тверджень, відносить так і засоби: побудова речень у запитальній формі (із застосуванням знаку питання в кінці речення);застосування слів, які б безперечно вказували на оцінку й унеможливлювали твердження. Так, у п. 41 справи «Українська Прес Група проти України» вказано, що суд розрізняє факти й оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. З приводу форми оціночних суджень, які використовуються журналістами, Європейський Суд у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 27.02.1997 р., не підтримуючи «гостроти» висловлювань, нагадав, що ст. 10 Конституції захищає не лише висловлені відомості та судження, а й форму, в якій це робиться. Тому в згаданій справі зазначається, що свобода журналіста включає право на можливе перебільшення та навіть провокації . Наведений приклад свідчить, що, реалізуючи своє право на творчість, особа може висловлювати оціночні судження за допомогою згаданих мовностилістичних засобів, але лише особам із спеціальним статусом (журналістам) у цьому випадку дозволяється застосовувати певне перебільшення або провокації.

При вирішенні справи важливим є положення про статус особи немайнові права якої порушені. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Українська Пресс Група проти України» від 29.03.2005 р. акцентується увага на тому, що, обираючи професію, яка має публічний характер (політичний діяч), особа залишає себе відкритою до суворої критики та пильного нагляду з боку суспільства, у тому числі засобів масової інформації .

Тому суд ,вірно встановивши що позивач , входячи до складу керівництва політичної партії УНА-УНСО на Вінниччині та займаючись публічною політичною діяльністю, має бути більш відкритий для критичних висловлювань та оцінки , в тому числі засобами масової інформації , та мати до них більший імунітет ,ніж будь-яка інша особа . Критична оцінка певних фактів , які є вираженням суб'єктивної думки та поглядів відповідачів, не визнаються предметом судового захисту.

Таким чином ,оціночні судження та домисли відповідачів ,що не висловлені в брутальній, принизливій чи непристойній формі, жодним чином не ганьблять позивача ,а тому не підлягають доведенню їх правдивості та спростуванню в суді, а позивач , вважаючи порушеними ними свої особисті немайнові права, відповідно до ст.30 ЗУ «Про інформацію» не позбавлений права скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи не заслуговують на увагу, рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права ,підстав для його скасування колегія не вбачає, а тому останнє підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.307,308,315 ЦПК України ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду від 01.08.2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути

оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: /підписи/ Сало Т.Б .

Зайцев А.Ю.

Згідно з оригіналом: