Справа № 462/3877/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Андрушко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження 2002» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Позивач 19.08.2017 року звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати незаконним його звільнення з роботи з посади юрисконсульта ТзОВ «Енергозбереження 2002», поновити його на роботі на посаді юрисконсульта ТзОВ «Енергозбереження 2002», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 51200 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що наказом №12/2011/к від 14.03.2011р. він був прийнятий на роботу на постійній основі в ТзОВ «Енергозбереження 2002». 01.04.2016р. керівником Товариства став ОСОБА_2 Протягом січня-лютого 2017р. керівник регулярно давав йому завдання на виконання робіт, приймав та підписував виконані ним роботи. В кінці лютого 2017р. керівник став чинити на нього тиск і вимагати написання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. 21 лютого 2017р. керівник ОСОБА_2 в присутності комерційного директора усно повідомив, що він звільнений з роботи за власним бажанням заднім числом з 31.12.2016р. Його вимогу про ознайомлення з наказом про звільнення було керівником товариства проігноровано, при цьому повідомлено, що наказ про звільнення разом з трудовою книжкою він зможе отримати у поштовому відділенні за місцем проживання. Між тим, жодної заяви про звільнення з роботи він не писав, а тому такі незаконні дії відповідача оскаржив у Львівську місцеву прокуратуру №3 та ГУ Держпраці у Львівській області. 02 березня 2017р. з довідки форми ОК-5 - індивідуальної відомості про застраховану особу дізнався, що з січня 2017 року йому не нараховується заробітна плата. Своїм листом від 26.04.2017р. ГУ Держпраці у Львівській області повідомило йому, що відповідач не допустив на підприємство державного інспектора для перевірки зазначених у його заяві порушень законодавства про працю, за що на директора Товариства було притягнуто до адміністративної відповідальності. В липні 2017р. йому стало відомо, що колишній керівник і власник цього Товариства ОСОБА_2 продав в кінці травня 100% корпоративних прав ТзОВ «Енергозбереження 2002» ОСОБА_3 24.07.2017р. ОСОБА_4, який раніше здійснював аудит у відповідача, передав йому трудову книжку, з якої він довідався, що був звільнений не за власним бажанням, а за згодою сторін. Вважає звільнення з роботи незаконним і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Незаконним звільненням з роботи йому заподіяно моральної шкоди, що полягає у тривалих душевних стражданнях, так як він, будучи інвалідом 3-ї групи, переніс нервовий стрес, змушений був лікуватися, втратив нормальні життєві завязки та витрачав додаткові зусилля для організації свого життя. Моральну шкоду оцінює в розмірі 51200грн. В звязку з наведеним, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого та доповнив, що з 14.03.2011р. він працював у ТзОВ «Енергозбереження 2002» на посаді юрисконсульта. Протягом січня-березня 2017 року він працював і сумлінно виконував свої функціональні обов"язки. На початку березня 2017р. керівник Товариства повідомив йому, що він звільнений з роботи заднім числом з 31.12.2016р., при цьому його не було ознайомлено з наказом про звільнення. Між тим, заяви про звільнення з роботи він не писав, чому звернувся із відповідними заявами щодо неправомірних дій відповідача у Львівську місцеву прокуратуру №3 та ГУ Держпраці у Львівській області. Листом ГУ Держпраці у Львівській області від 26.04.2017р. його було повідомлено, що керівником товариства ОСОБА_2 не допущено головного державного інспектора до перевірки у ТзОВ «Енергозбереження 2002» та не надано документів, в тому числі і наказів по особовому складу, за що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності. Через ОСОБА_4, який раніше здійснював аудит у товаристві, 24.07.2017р. ОСОБА_2 передав йому трудову книжку. Стверджує, що з наказом про звільнення з роботи його не ознайомлено по даний час. Вважає звільнення з роботи незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому просить визнати незаконним його звільнення з роботи, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті.

Заслухавши пояснення позивача і свідка, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення частково.

Відповідно до діючого трудового законодавства /ст.36 КЗпПУ/, підставою для припинення трудового договору є угода сторін. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою.

У разі зміни власника підприємства дія трудового договору працівника продовжується.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться лише за заявою працівника.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно дост. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до положень статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до п. а ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994р., тягар доведення наявності законних підстав для звільнення лежить на роботодавцеві.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 наказом №12/2011/к від 14.03.2011 року був прийнятий на роботу на посаду юрисконсульта в ТзОВ „Енергозбереження 2002 та що наказом № 26/к від 29.12.2016р. ОСОБА_1 з 29.12.2016 року звільнений з роботи за згодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпПУ.

Також встановлено судом, що позивач протягом січня-березня 2017 року працював у ТзОВ «Енергозбереження 2002» на посаді юрисконсульта і сумлінно виконував свої функціональні обовязки. В лютого 2017р. керівник ТзОВ «Енергозбереження 2002» ОСОБА_2 став вимагати від позивача написання заяви про звільнення з роботи за власним бажання, що той відмовлявся зробити. 21.02.2017 року ОСОБА_2 усно повідомив позивача про те, що його звільнено з роботи за власним бажанням заднім числом з 31.12.2016р., при цьому вимога позивача про ознайомлення з наказом про звільнення була керівником проігнорована. На початку березня 2017 року позивач з приводу грубого порушення його трудових прав звернувся з відповідними заявами у Львівську місцеву прокуратуру №3 та ГУ Держпраці у Львівській області. Між тим, керівником товариства ОСОБА_2 головного державного інспектора ГУ Держпраці у Львівській області до перевірки не було допущено та не надано для перевірки документів, в тому числі і наказів по особовому складу, за що керівника Товариства ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 188-6 КУпАП. В кінці травня 2017р. колишній керівник і власник Товариства ОСОБА_2 продав 100% корпоративних прав ТзОВ «Енергозбереження 2002» ОСОБА_3 24.07.2017р. ОСОБА_2 через свого товариша ОСОБА_4 передав позивачу його трудову книжку, з якої той довідався, що звільнений з роботи не за власним бажанням, а за згодою сторін.

Наведене стверджується показаннями позивача, свідка ОСОБА_4, копією трудової книжки, листом Львівської місцевої прокуратури №3 від 24.02.2017р., листом Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області, заявою ОСОБА_1 від 03.03.2017р., листом ГУ Держпраці у Львівській області від 26.04.2017р, індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 за 2016-2017р.р., постановою № 13/01/129/0474-0068 про накладення адміністративного стягнення відповідно до ст.188-6 КУпАП від 22.05.2017р., а також претензією-вимогою-передсудовим попередженням ТзОВ «Енергозбереження 2002» від 17.02.2017р. і 20.02.2017р., заявою-зверненням ТзОВ «Енергозбереження 2002» від 15.02.2017р., листом ТзОВ «Енергозбереження 2002» від 03.03.2017р., виконавцем яких зазначений ОСОБА_1

Із наведеного обєктивно стверджується, що позивач заяви на звільнення з роботи з 29.12.2016р. не писав, протягом січня-березня 2017 року працював, що свідчить про те, що він взагалі не мав наміру звільнятися з роботи, а фактично відповідач з власної ініціативи розірвав трудовий договір, укладений з позивачем на невизначений строк, при цьому копію трудової книжки позивачу було видано 24.07.2017р., а з наказом про звільнення не ознайомлено по даний час.

Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з грубим порушенням вимог трудового законодавства, а тому його звільнення не може вважатися законним, а відтак ОСОБА_1 слід поновити на роботі з 29.12.2016 року, визнавши звільнення позивача з роботи відповідно до наказу №26/к від 29.12.2016 року незаконним, та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2016р. по 06.12.2017р.

Для визначення розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу позивача з 29.12.2016 р. до дня винесення судом рішення, суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, а відтак, суд бере виплати заробітної плати позивача за останні два відпрацьовані ним календарні місяці його роботи, що передували його звільненню з роботи.

З індивідуальної відомості про застраховану особу вбачається, що заробітна плата працівника ТзОВ «Енергозбереження 2002» ОСОБА_1 у листопаді 2016 року становила 1550 грн, а в грудні 2016р. - 2198 грн. Період, протягом якого позивач не працював з часу його звільнення та по час винесення судом рішення 06.12.2012р. становить 11 місяців 4 дні. Відтак, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 20926, 32 грн., що підлягає стягненню з ТзОВ «Енергозбереження 2002» на користь позивача.

Що стосується заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд, враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1, який є інвалідом третьої групи загального захворювання, саме внаслідок незаконного звільнення з роботи, втрати ним нормальних життєвих звязків, необхідності вживати в результаті цього додаткові заходи для організації свого життя, вважає за необхідне стягнути із відповідача в користь позивача 5000 грн. моральної шкоди, а не 51200 грн., задовольнивши ці вимоги позивача частково, оскільки ОСОБА_1 не представив належних доказів на підтвердження таких в повному обсязі.

В порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача та держави підлягає стягненню по 640 грн. судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215, 225-226 ЦПК України, ст.21, 38, 232-235 КЗпП України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним, відповідно до наказу від 29.12.2016 року №26/к, звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади юрисконсульта Товариства з обмеженою відповідальністю «Eнергозбереження 2002» .

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді юрисконсульта Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження 2002» з 29.12.2016 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження 2002» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 20926 (двадцять тисяч дев»ятсот двадцять шість) грн. 32 коп. та моральну шкоду в розмірі 5000 (п»ять тисяч) грн., а всього - 25926 (двадцять п»ять тисяч дев»ятсот двадцять шість) грн. 32 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження 2002» на користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження 2002» на користь держави 640 грн. судового збору.

В решті вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд, що його ухвалив, шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя