Справа № 163/1440/17
Провадження № 2/163/282/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року Любомльський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Павлуся О.С.,

за участі секретаря Семенюк К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

06 червня 2017 року позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Свій позов мотивувала тим, що з 14.08.2012 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2015 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу, дитина залишилася проживати разом з нею. Оскільки відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання сина, вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. На даний час по аліментам існує заборгованість. Вказує, що вихованням та утриманням дитини займається лише вона. Відповідач зовсім не спілкується з сином, не цікавиться його життям та не займається його вихованням. У зв'язку з наведеним просить суд позов задовольнити повністю.

В судове засідання позивач не з'явилася. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча належним чином, був повідомлений про час та місце розгляду справи.

В судове засідання представник органу опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області не з'явився, на адресу суду скерував клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.08.2012 року по 25.09.2015 року, що підтверджується копією рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25.09.2015 року (а.с.5). Під час перебування у шлюбі у них народився син - ОСОБА_3.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 06.03.2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Володимир-Волинському району реєстраційної служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області, на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком останнього значиться відповідач ОСОБА_2, а матір'ю - ОСОБА_1 (а.с.4).

Довідкою про склад сім'ї від 30 травня 2017 року №466 доводиться та обставина, що ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1, позивачем по справі (а.с.6).

Згідно ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.

У відповідності до частин 1, 2, 3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дітей той із них, хто проживає окремо від дітей, може брати участь у їх утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

02 червня 2015 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області видано виконавчий лист №154/875/15 про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 400 (чотириста) гривень щомісячно, починаючи з 16 березня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підтвердження доводів про свідоме ухилення відповідача від участі у вихованні дітей та їх духовному розвитку позивач посилається лише на те, що ОСОБА_2 не надає матеріальної допомоги, в тому числі не сплачує вищевказані аліменти, по останніх існує заборгованість. При цьому, у своїй позовній заяві позивач ОСОБА_1 сама не заперечує той факт, що відповідач у січні, лютому та березні 2017 року, добровільно перераховував кошти на її утримання та на утримання дитини в сумах: 700 гривень, 700 гривень та 400 гривень, що в свою чергу доводиться і довідками Центру поштового зв'язку №2 та довідкою ПАТ КБ «Приватбанк».

Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Висновком органу опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області №1044/30/2-17 від 24.05.2017 року вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак суд не погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є немотивованим та зводиться до формального твердження про відсутність турботи з боку батька.

У вищевказаному висновку, орган опіки та піклування в обґрунтування своєї позиції посилається зокрема на ту обставину, що ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів на дитину, що доводиться розрахунком заборгованості по аліментах від 29.07.2015 року №154/875/15. Однак суд не може погодитися з такими доводами, оскільки зазначений розрахунок стосується заборгованості по аліментах на утримання дружини.

Судом вживалися усі заходи, а саме скеровувалася ухвала до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь ГТУЮ у Донецькій про витребування копій матеріалів виконавчого провадження щодо здійснення виконання виконавчих листів №154/875/15 від 29.07.2015 та від №154/874/15 від 02.06.2015 року, які видано Володимир-Волинським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання у розмірі 300 грн. щомісяця, починаючи від 16 березня 2015 року і до досягнення сином віку трьох років, а також про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, в твердій грошовій сумі в розмірі по 400 (чотириста) гривень щомісячно, починаючи з 16 березня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, на підтвердження обставин наявності чи відсутності заборгованості по сплаті ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3, однак останні судом здобуті так і не були.

Суд враховує, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Практика Європейського суду з прав людини виходить із того, що такий захід як позбавлення батьківських прав не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Передбачене пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Таким чином, суд вважає, що позивачем, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків та свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 164, 166 СК України, ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Любомльського районного суду Павлусь О.С.