Справа № 303/7027/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Фазикош Г.В., Джуга С.Д.

з участю секретаря : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Мукачівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування. Позов обґрунтовано тим, що він будучи власником житлового будинку по вул. Загоскіна в м. Мукачево дав згоду ОСОБА_1 на укладення договору про довічне утримання з одночасним переоформленням на неї права власності на належний йому будинок за умови, що остання буде про нього та його покійну дружину турбуватися і матеріально забезпечувати в силу їх похилого віку. 28 жовтня 2003 року позивач підписав у Мукачівській міській державній нотаріальній конторі договір, який вважав договором довічного утримання, а його будинок був переписаний на ОСОБА_1 Наступні декілька років ОСОБА_1 про нього турбувалася, навідувалася до нього та матеріально забезпечувала, однак у подальшому, починаючи з липня 2016 року припинила виконувати взяті на себе обовязки. Влітку 2016 року він звернувся до Мукачівської міської державної нотаріальної контори з метою отримати копію підписаного ним договору, де довідався, що замість договору довічного утримання він підписав договір дарування будинку. Вважає, що договір дарування укладений внаслідок помилки. Посилаючись на викладене, просив суд визнати недійсним договір дарування жилого будинку №10 по вул. Загоскіна в м. Мукачево Закарпатської області від 28 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який посвідчено державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №I-4984. Оскільки такий договір укладено з недодержанням вимог встановлених для такого виду правочину, а тому, і просив задоволити позовні вимоги.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 квітня 2017 року, позовом ОСОБА_2, задоволено. Визнано недійсним договір дарування жилого будинку №10 по вул. Загоскіна в м. Мукачево Закарпатської області від 28 жовтня 2003 року.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування зазначеного рішення суду та ухвалення в справі нового рішення, про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що договір дарування відповідає усім вимогам закону, його текст викладено зрозуміло, ніяких дефектів волі не має. Матеріали справи не містять доказів укладення договору внаслідок помилки. Також посилається на пропуск позивачем строків позовної давності.

У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 та її представник в особі адвоката ОСОБА_4, підтримали вимоги скарги з підстав наведених у такій. Ті обставини на які посилається позивач не відповідають матеріалам справи, а ні вимогам норм матеріального права, так-як воля позивача була спрямована на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Та саме позивач разом з іншими зацікавленими особами зараз намагається позбавити її права власності на нерухоме майно, шляхом штучного та спеціального створення підстав для звернення до суду.

Представник позивача в особі адвоката ОСОБА_5, заперечив доводи скарги з тих підстав, що ОСОБА_6 мав на меті договір довічного утримання (догляду), і саме такі дії відповідачка здійснювала до липня 2016 року. А тому, з боку позивача має місце помилка щодо природи правочину.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, які беруть участь в справі та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку із приводу того, що ОСОБА_2 укладаючи спірний правочин будучи неграмотним і перебуваючи в хороших стосунках з ОСОБА_1, сподівався, що взамін передання їй у власність житлового будинку, вона буде надавати матеріальну допомогу. Тобто, дії ОСОБА_2 були направлені на укладення договору довічного утримання, а не на укладення договору дарування, так-як іншим житлом не був забезпечений. Таким чином, при укладенні оспореного правочину, ОСОБА_2 помилявся щодо природи правочину.

Проте, вищезазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає, через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи; та порушення й неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Та через це таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Та згідно положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, і ст. 4 ЦПК України.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичної особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі, ч. 1 ст. 11 ЦПК України.

Позов, ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що з ОСОБА_1 домовились про те, що вона буде доглядати та утримувати за ним з дружиною, взамін на їх житловий будинок. Зазначена домовленість була оформлена певним правочином, та з 28.10.2003 року ОСОБА_1 здійснювала догляд за ними з дружиною, допомагала по господарству та забезпечувала харчами. Такі дії ОСОБА_1 здійснювала до 25.07.2016 року, а після припинила догляд за ним та жодного разу не навідувала його. Оскільки ОСОБА_1 припинила виконувати взяті на себе зобовязання по догляду за ним і надання йому утримання, а тому, відбулось порушення його прав на належне утримання. Укладаючи 28.10.2003 року договір мав на меті отримувати від ОСОБА_1 необхідну допомогу та догляд, а не дарувати безкоштовно житловий будинок чужій людині. З чого слідує, що під час укладення договору помилявся стосовно правової природи такого правочину, його предмету та прав і обовязків сторін, тоді-як вважав такий правочин договором довічного утримання.

За змістом Договору дарування житлового будинку від 28 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, та нотаріально посвідченого державним нотаріусом Мукачівської держнотконтори ОСОБА_3, і зареєстрованого в реєстрі за № I 4984, було здійснено ОСОБА_2 дарування ОСОБА_1 жилого будинку № 10 по вул. Загоскіна в м. Мукачево, Закарпатської області. Відчужений будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого 12.12.1958 року Мукачівською держнотконторою за реєстром № 8959 та зареєстрованого в Мукачівському МБТІ та ЕО під № 3903/2981503, а.с. 6.

Оскільки оспорюваний договір був укладений між сторонами 28 жовтня 2003 року то спірні правовідносин регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР від 1963 року за договором дарування одна сторона передає безплатно другій майно у власність, і договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з ст. 425 ЦК УРСР від 1963 року за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоровя (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобовязується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

У відповідності до статті 56 ЦК УРСР від 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

В обґрунтування позову, ОСОБА_2 послався на правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18.06.2014 року справа № 6-69-цс14, від 21.10.2015 року справа № 6-202-цс15; від 16.03.2016 року справа № 6-93-цс16 у яких ВС України висловив позицію, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 цього Кодексу.

Відповідно до розяснень наведених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978, № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» - угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст. 56 ЦК УРСР від 1963 року не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

Тобто, угода може бути визнана судом недійсною внаслідок помилки, що має істотне значення, і тільки за позовом сторони, що діяла під впливом помилки. Та під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

У справі, яка переглядається, колегією суддів встановлено, що зміст Договору дарування житлового будинку від 28 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, і нотаріально посвідченого державним нотаріусом Мукачівської держнотконтори ОСОБА_3, й зареєстрованого в реєстрі за № I 4984 не містить посилань на те, що між сторонами досягнута домовленість з приводу здійснення обдарованою стороною утримання чи надання допомоги дарителю. А право власності на відчужений будинок виникає у обдарованої особи з моменту нотаріального посвідчення цього договору, а.с. 6.

Більше того, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (померла 24.12.2014 року) як дружина позивача з 13.10.1957 року, надала йому свою письмову згоду нотаріально посвідчену 28.10.2003 року на підставі вимог ст., ст. 22 і 23 КпШС України на здійснення ним саме дарування жилого будинку як спільної сумісної власності подружжя, нажитого ними під час перебування в шлюбі, а.с. 6 (на звороті).

А допитаний як свідок ОСОБА_2 суду показав, що не знав, що підписував, і дружина нічого не говорила йому. Бо дружина з ОСОБА_1 самі рішили як оформити документи, але то була велика помилка. При підписанні договору нічого не мав на меті, а передав будинок нізащо. Нотаріус не розяснювала не зачитувала, та помилився, коли підписав. У будинку ОСОБА_1 не жила й не проживає, приходити - приходила, їжу приносила. Розірвати договір хоче тому, що люди так не живуть, а повелась з ним так як би не потрібно поводитись бо хотіла його отруїти їжею.

Допитана судом ОСОБА_1 як свідок, суду показала, що саме за прохання (ініціативи) подружжя ОСОБА_2, вона погодилась проживати разом з ними, так-як ОСОБА_8 їм відмовила. Виходячи з християнсько-моральних міркувань (розумінь), а не внаслідок якогось зобовязання, вважала за необхідне надавати допомогу позивачу з його дружиною, оскільки вони подарували їй будинок. Бажала вселитись туди і жити разом, і при цьому позивач з дружиною б доживали свій вік біля неї. Нотаріус уточняла і попереджала ОСОБА_2 чи добре розуміє, що саме підписує, та чи потім через певен час не прийде до неї знову з вимогою, що сталось непорозуміння під час підписання такого договору.

Під помилкою, що має істотне значення слід розуміти помилкове сприйняття предмета, змісту або субєкта угоди, тобто, таку помилку, що призвела до укладення угоди, і також не може вважатися помилка в мотивах укладення угоди.

Підписуючи Договір дарування житлового будинку від 28 жовтня 2003 року, ОСОБА_2 повинен був розуміти, що в такому не йдеться про те, що ОСОБА_1 зобовязана здійснювати довічно його утримання (догляд), адже діяв і підписував такий при здоровому глузді.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 знав і розумів ту обставину, що предметом укладеної ним угоди є дарування жилого будинку, а зміст угоди стосується безоплатного переходу права власності на жилий будинок до ОСОБА_1 без обовязку вчинити останньою на його користь будь-якої дії майнового або немайнового характеру, так-як розпорядився своїми правами на власний розсуд.

ОСОБА_2 у судовому засіданні не довів наявність помилкового сприйняття обставин укладаємого правочину, що є істотною ознакою правової природи помилки з огляду на фактичні обставини справи, та зважуючи на те, що подарував жилий будинок, який являвся спільною сумісною власністю подружжя.

Також, слід зазначити, що не надано позивачем й інших якихось письмових доказів з приводу того, що відповідачка зобовязалась надавати йому утримання (допомогу) через те, що подарував їй свій жилий будинок.

Отже, правові висновки, що викладені в постановах Верховного Суду України від 18.06.2014 року справа № 6-69-цс14, від 21.10.2015 року справа № 6-202-цс15; від 16.03.2016 року справа № 6-93-цс16 при їх порівнянні з обставинами у справі, яка переглядається, не дають підстав для висновку про те, що фактичні обставини справи є аналогічними з однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах, оскільки, встановлено різні фактичні обставини.

Такі правові висновки Верховного Суду України стосуються вимог передбачених ст. 229 ЦК України, тоді як у даній справі правовідносини регулюються ст. 56 ЦК УРСР, яка за своїм змістом була дещо вужчою, та у цій статті не розкривався зміст предмету помилки.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 заявила вимогу про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 2004 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Тобто, в даному випадку до питань щодо перебігу позовної давності підлягає застосуванню чинний наразі ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з цього, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 укладаючи 28 жовтня 2003 року, нотаріально посвідчений договір дарування жилого будинку, особисто підписавши його, достеменно знав і міг знати, що укладає договір дарування, а не договір довічного утримання. Оскільки, помилка в природі правочину за її наявності, повинна існувати саме на момент укладення такого правочину, а не в подальшому.

А посилання позивача на ту обставину, що про помилку щодо природи спірного правочину дізнався лише влітку 2016 року, після того як ОСОБА_1 припинила доглядати за ним, і при отриманні копії такого правочину, не можуть свідчити про не пропуск ним строку позовної давності, так-як це б суперечило вище викладеному.

За цих обставин, ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності на звернення до суду з позовом щодо визнання недійсним договору дарування.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними, то в задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.

А звідси, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції безпідставно вважав, що при укладенні договору дарування жилого будинку наявна помилка у позивача відносно правової природи укладеного правочину.

Враховуючи наведені обставини, які вказують на недоведеність позовних вимог з огляду на вимоги ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відхилення позовних вимог.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 квітня 2017 року скасувати, та ухвалити в справі нове рішення суду, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : ___________________

___________________