справа №176/1045/17
провадження №2/176/734/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Волчек Н.Ю.

з участю секретаря Ханіної М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання», третя особа ОСОБА_2 директор ДП «НТЦ КПРВ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтоводського міського суду із вище зазначеним позовом, де просить постановити судове рішення, яким скасувати наказ директора ДП "НТЦ КПРВ" ОСОБА_2 №39-ОС від 31 травня 2017 року про її звільнення з посади інженера 2 категорії на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Поновити її на цій посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3707,28 грн., яку згодом уточнила та просила стягнути в розмірі 25896,00 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона тривалий час працювала на Державному підприємстві «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» на посаді інженера другої категорії. 28 квітня 2017 року вона написала заяву про надання їй чергової відпустки з 10 по 26 травня 2017 року, яка була погоджена з її безпосереднім керівником, начальником конструкторського бюро ОСОБА_3, та передала її на підпис директору ДП «НТЦ КПРВ». В звязку зі звільненням 28.04.2017 року менеджера по персоналу ОСОБА_4, позивачка 03.05.2017 року звернулася до директора ОСОБА_2, який їй повідомив, що на той час ще немає особи, на яку покладено обовязки менеджера з персоналу, тому наказ про надання їй чергової відпустки не видано. Ні 04, ні 05 травня 2017 року позивач з таким наказом не ознайомлювалась. В звязку з чим, 08.05.2017 року позивач, про всяк випадок, направила повторну заяву про надання чергової відпустки з 10 по 26 травня 2017 року на адресу відповідача простим листом через відділення «Укрпошти», та поїхала разом із родиною до м. Львів. 10 травня 2017 року з телефонної розмови із співробітниками довідалась, що керівник підприємства дав усне розпорядження, щоб їй у табель обліку робочого часу ставили прогули. 29 травня 2017 року позивач вийшла на роботу. Наказом директора ДП «НТЦ КПРВ» ОСОБА_2 №39-ОС її було звільнено 31.05.2017 року з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини. Вказане звільнення позивач вважає незаконним та безпідставним, тому, просила суд, поновити її на посаді інженера другої категорії ДП «НТЦ КПРВ».

У судове засідання 19.12.2017 року сторони не з`явились, кожен окремо надав заяву про закінчення розгляду справи за їх відсутності.

В судовому засіданні позивач обставини, викладені в позовній заяві, підтвердила, та пояснила суду, що вважала, що в період з 10 по 26 травня 2017 року перебувала в черговій відпустці згідно графіка відпусток на 2017 рік. Будь-яких перешкод в поверненні до міста Жовті Води та виходу на роботу з дня, коли їй стало відомо, що відповідний наказ не було видано, а саме 10.05.2017 року, та по 26 травня 2017 року у неї не було.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі у звязку із тим, що ОСОБА_1 погодження на отримання щорічної відпустки не отримувала, тобто самовільно, без погодження з власником або уповноваженим ним органом, використала щорічну відпустку та була відсутня на робочому місці без поважних причин в період з 10 травня 2017 року по 26 травня 2017 року. До матеріалів справи додано заперечення проти позову. /а.с.31/

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У той же час, ч. 1,2 ст. 233 КЗпП України встановлює, що працівник може звернутись до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення чи видачі трудової книжки.

Відповідно до ч.1 ст. 43 Конституції України - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно довідки №15 від 11.07.2017 року ОСОБА_1 працювала на ДП №НТЦ КПРВ» інженером 2 категорії в КБ по 31.05.2017 року. /а.с.69/

28 квітня 2017 року ОСОБА_1 написала заяву на відпустку з 10 по 26 травня 2017 року, яку погодила з начальником конструкторського бюро ОСОБА_3 та віднесла директору ДП "НТЦ КПРВ" ОСОБА_2, де в усному порядку останній зазначив що вона може не хвилюватися, що усі формальності будуть оформлені належним чином.

В зв`язку з чим позивачка 10 травня 2007 року не вийшла на роботу.

Як зазначила позивачка в позовній заяві та в судовому засіданні, вона 04 та 05 травня 2017 року була на роботі, але її ніхто не ознайомлював з наказом про відпустку.

Отже, заява ОСОБА_1 про надання щорічної відпустки не підписувалась. ОСОБА_1 погодження на отримання щорічної відпустки не отримувала, тобто самовільно використала без погодження з власником або уповноваженим ним органом щорічну відпустку та була відсутня на робочому місці без поважних причин в період часу з 10 травня 2017 року по 26 травня 2017 року.

Також судом встановлено, що 10 травня 2017 року позивачка в телефонній розмові з її безпосереднім керівником ОСОБА_3 дізналася, що постало питання щодо з`ясування причин її відсутності в цей день на роботі, та повідомив їй про необхідність терміново прибути на робоче місце до кінця робочого дня. Але вона на роботу не вийшла до 29 травня 2017 року. Будь яких причин, що перешкоджали їй терміново повернутися до м. Жовті Води та вийти на роботу в період з 11 - 28 травня, не було. Вважала, що законно перебувала у відпустці.

Згідно наказу №39-ОС від 31 травня 2017 року ОСОБА_1, інженера 2 категорії, звільнено 31 травня 2017 року за прогул без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України. /а.с.33/

Відповідно до відповіді Східної обєднаної організації профспілки Профспілковий комітет ППО ДП «НТЦ КПРВ» працівник підприємства ОСОБА_1 не є членом профспілки ДП «НТЦ КПРВ». /а.с.58/

Відповідно до ст.74 Кодексу законів про працю України - громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.79 КЗпП України, ч.10 та ч.11 ст.10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Так, згідно дослідженого судом графіка відпусток співробітників ДП «НТЦ КОРО» на 2017 рік, узгодженого з головою профкому підприємства, період відпустки ОСОБА_1 визначено «5, 8 місяць 2017 року», а начальника бюро ОСОБА_3 «5,9 місяць 2017 року». /а.с.54-55/

Як пояснила суду свідок ОСОБА_4, до 28.04.2017 року позивачка працювала на посаді менеджера з персоналу ДП «НТЦ КПРВ», значення в графіку відпусток «5, 8» означають відповідні місяці року «травень, серпень». Згідно практиці, що склалася на підприємстві, працівники, яким в графіку відпусток зазначено два місяці, мають право на власний розсуд скористатися правом на відпустку в одному із зазначених місяців або розподілити на дві частини відповідно. Своє рішення працівники зазначають у заяві про надання відпустки. Вона особисто під підпис у графіку відпусток на відповідний рік завчасно повідомляла працівників про наближення періоду відпустки, у тому числі і ОСОБА_1 Працівник складає заяву про надання йому чергової відпустки, візує її у свого безпосереднього керівника, потім у директора. Після чого самостійно передає заяву менеджеру з персоналу, який готує проект наказу та передає його працівнику для надання директору на підпис. Після чого наказ з підписами директора підприємства та працівника, якому надається відпустка, передається до бухгалтерії, а працівник у визначену дату йде у відпустку.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що їй відомо про те, що наприкінці квітня 2017 року ОСОБА_1 писала заяву про надання їй чергової відпустки. Чи видавався наказ про надання чергової щорічної відпустки позивачу, їй не відомо.

Відповідно до копії наказу від 31.05.2017 року № 39-ОС, ОСОБА_1, інженер другої категорії, була відсутня на роботі 10, 11, 12, 13, 15, 16, 17, 18, 19, 22, 23, 24, 25, 26 травня 2017 року без поважних причин та звільнена з роботи 31 травня 2017 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України, з виплатою компенсації за всі дні невикористаної відпустки тривалістю 39 календарних днів. /а.с.33/

Факт відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці від 10.05.2017 року, 11.05.2017 року, 12.05.2017 року, 13.05.2017 року, 15.05.2017 року, 16.05.2017 року, 17.05.2017 року, 18.05.2017 року, 19.05.2017 року, 22.05.2017 року, 23.05.2017 року, 24.05.2017 року, 25.05.2017 року, 26.05.2017 року та доповідною запискою начальника відділу від 10.05.2017 року. /а.с.38-51/

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачка була відсутня на роботі протягом 14 робочих днів.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу) (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9).

На підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника за такою підставою власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Доцільно зазначити, що невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника (Роз`яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011 року «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 вересня 2017 року у справі №6-1412цс17.

А саме, на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Даючи юридичну оцінку наданим поясненням і доказам по справі, та враховуючи те, що позивач самовільно, без погодження з відповідачем не вийшла на роботу з 10.05.2017 року по 26.05.2017 року в звязку з самовільним використанням днів відпустки, тобто, вчинила прогул, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також, суд не приймає до уваги аудіозапис, який було надано позивачем як доказ на отримання відпустки в усному порядку від директора ДП «НТЦ КПРВ» ОСОБА_2, оскільки з даного запису не зрозуміла коли він проведений, ким , чиї там голоси.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 40,42, 47 КЗпП України, ст. ст. 12, 80, 81, 158,269,264,284 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, Роз`ясненням Міністерства юстиції України від 01.02.2011 року «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу», Закон України «Про відпустки», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання», третя особа ОСОБА_2 директор ДП «НТЦ КПРВ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області ОСОБА_6