Справа № 161/8849/17 Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/773/1233/17 Категорія: 81 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника заявниці ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця,

за апеляційною скаргою заявниці на ухвалу Луцького міськрайонного суду від 26 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 26.07.2017 року поновлено ОСОБА_3 строк для оскарження дій державного виконавця та відмовлено у задоволенні її скарги на дії державного виконавця.

В апеляційній скарзі заявниця ОСОБА_3, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржувану ухвалу суду скасувати і постановити нову ухвалу, якою її скаргу на дії державного виконавця задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких мотивів.

Згідно з ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.04.2013 року у цивільній справі № 161/5555/13-ц з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» (далі ПАТ «Ві Ей ОСОБА_5») стягнуто 44017,16 грн. заборгованості за кредитним договором № BlaЖГА00016038 від 03.03.2011 року, а також 440,17 грн. судового збору (а.с.18).

Як вбачається з виконавчого листа № 161/5555/13-ц, виданого Луцьким міськрайонним судом 29.08.2013 року на виконання вказаного судового рішення, строк предявлення його до виконання встановлений до 14.05.2014 року. На звороті даного виконавчого листа містяться відмітки державного виконавця про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин повернення. Згідно відмітки державного виконавця, вказаний виконавчий лист 24.12.2014 року був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі Закон) (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у звязку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с.18 зворот).

Постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції ОСОБА_2 від 16.12.2015 року на підставі поданої 14.12.2015 року заяви стягувача було відкрито виконавче провадження ВП № 49644859 по виконанню згаданого виконавчого листа (а.с.3).

Заявниця у поданій скарзі покликалася на те, що стягувачем строк предявлення виконавчого документа до виконання був пропущений, у звязку з чим підстави для відкриття виконавчого провадження відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.12.2015 року у державного виконавця були відсутні, що свідчить про неправомірність таких його дій і незаконність винесеної постанови. Крім того, заявниця вказувала на те, що виконавче провадження мало бути закінчено відповідно до положень ст. 49 Закону, після того, як 19.03.2015 року Національним банком України (далі - НБУ) було прийнято рішення про відкликання ліцензії і ліквідацію ПАТ «Ві Ей ОСОБА_5», а 26.03.2015 року у газеті «Голос України» було опубліковано офіційно про ліквідацію банку.

Частинами 1 та 2 ст. 22 вказаного Закону передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 2) виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.

У відповідності до ч. 3 ст. 23 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Згідно з ч. 5 ст. 47 цього Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Виходячи із наведеного, строк предявлення до виконання вказаного виконавчого документа перервався 24.12.2014 року згідно із положенням ч. 3 ст. 23 Закону у звязку із його поверненням стягувачу і з цього часу останній вправі був повторно предявити виконавчий документ до виконання у межах строків, визначених статтею 22 цього Закону. Таким правом стягувач скористався, і в межах встановленого Законом річного строку 14.12.2015 року предявив виконавчий документ до виконання. Тому висновок місцевого суду про дотримання державним виконавцем наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.12.2015 року в даній справі є правильним.

Судом також встановлено, що відповідно до постанови Правління НБУ від 19.03.2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Ві Ей ОСОБА_5», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Ві Ей ОСОБА_5» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Ві Ей ОСОБА_5» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Ві Ей ОСОБА_5» (а.с.19).

У відповідності до п. 3-1 ч. 1 ст. 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

В даній справі встановлено, що ПАТ «Ві Ей ОСОБА_5» у розглядуваному випадку по згаданому виконавчому провадженню ВП № 49644859, яке відкрите постановою державного виконавця від 16.12.2015 року, має статус стягувача, а не боржника, а тому відкликання НБУ його банківської ліцензії та початок процедури ліквідації не може бути в розумінні наведеного положення вказаної статті Закону підставою для закінчення виконавчого провадження.

Виходячи з наведених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що постановлена місцевим судом ухвала про відмову в задоволенні скарги заявниці на дії державного виконавця відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при постановленні оскаржуваної ухвали були допущені порушення норм матеріального та процесуального, а висновки суду не відповідають встановленим у справі обставинам, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження під час перегляду даної ухвали в апеляційному порядку, а докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Однак, абзац другий резолютивної частини ухвали місцевого суду після слів «на дії» слід доповнити словами «і постанову», оскільки питання законності винесеної державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.12.2015 року судом вирішувалося, проте висновок з цього питання не був відображений у зазначеній частині оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заявниці ОСОБА_3 на дії державного виконавця відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду від 26 липня 2017 року в даній справі залишити без змін, доповнивши абзац другий її резолютивної частини після слів «на дії» словами «і постанову».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: