Справа № 745/787/16-ц Провадження № 22-ц/795/546/2017, 22-ц/795/856/2017 Головуючий у I інстанції Стельмах А. П. Доповідач - Висоцька Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 27 січня 2017 року в частині вирішення спору щодо вимог про стягнення заробітної плати та на додаткове рішення від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Бобровицький молокозавод» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за порушення строків її виплати та спричинених збитків,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Сосницького районного суду від 27.01.2017, яким відмовлено в задоволенні її позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Бобровицький молокозавод», та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги та скасувати додаткове рішення від 20.03.2017 про стягнення з неї на користь держави судового збору у розмірі 551,20 грн.

За доводами апеляційних скарг оскаржувані рішення суду ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з»ясував всі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об»єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення судом незаконних та необґрунтованих рішень, які не відповідають фактичним обставинам справи.

В скарзі заявник зазначає, що в заочному рішенні суду від 27.01.2017 зазначено, що позивач в судове засідання не з»являвся, натоміть позивач особисто тричі з»являлась в судове засідання, яке не відбувалось у зв»язку з неповідомленням відповідача, що суперечить матеріалам справи. Позивач згоди на заочний розгляд справи не надавала. Крім того, відповідачем не було надано жодного доказу про дотримання ним вимог трудового законодавства щодо виплати позивачу заробітної плати.

В скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції заявник посилається на те, що стягнення судового збору не відповідає вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що посилання суду на те, що середня заробітна плата за час затримки виплати заробітної плати не входить до фонду заробітної плати, є безпідставним, оскільки вимозі про стягнення середньої заробітної плати за несвоєчасну виплату заробітної плати, передувала вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка не є об»єктом, за який справляється судовий збір. При цьому посилається на зареєстрований народними депутатами проект ЗУ «Про внесення змін до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» (щодо звільнення від сплати судового збору при розгляді трудових спорів).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційне провадження в справі відкрите в частині вирішення спору щодо вимог про стягнення заробітної плати та на додаткове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач згідно копії трудової книжки (а.с. 36) звільнена з роботи приймальника молока в з»язку з переведенням на роботу в ВАТ «Бобровицький молокозавод» ст. 36 п. 5 КЗпП України (наказ № 8 від 09.01.2009).

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позову позивач посилалась на договір укладений 01.01.2016 між АТ «Бобровицький молокозавод» та ОСОБА_1 № 87 ПМ на виконання робіт (а.с. 5), копії спеціалізованих товарних накладних за березень квітень 2016 року (а.с. 5-35) та копії особових рахунків (а.с. 39).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено наявність трудових правовідносин з яким позивач пов»язувала наявність підстав для задоволення позову про стягнення заробітної плати, а на підтвердження порушень, на які посилається, не надано належних та допустимих доказів.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційних скарг цей висновок суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобовязаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту, про стан здоровя та інші документи

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з розясненнями, викладеними у п. 7 ч. 4 ст. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ст. ст. 94, 115, 116 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівнику за виконану роботу, вона виплачується регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

В обґрунтування підстав заявленого позову позивач посилається, що вона виконувала роботу по прийманню молока від населення в с. Киріївка, Сосницького району, здійснювала первинний облік прийнятого молока та проводила нарахування коштів за молоко, згідно його кількісних та якісних показників в період з 01.01.2016 по 13.05.2016 на підставі договору.

Відповідно до умов п. 3.2 Договору за виконану роботу «Замовник» виплачує винагороду, згідно акту здачі приймання робіт, у розмірі 150 грн за 1 тону молока базової жирності.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як вбачається, позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачем допущено порушення норм трудового законодавства, з яким позивач і пов»язує наявність у нього прав на заробітну плату за січень-травень 2016.

Ч. 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких встановлюється наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, які на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження того, що сторони перебували у трудових в відносинах.

При вирішенні даного спору місцевий суд обгрунтовано послався на наявність між ОСОБА_1 та АТ «Бобровицький молокозавод» правовідносин на підставі укладеного договору на виконання робіт та відсутність трудових правовідносин, таким чином всі доводи позивача про не оплату її праці на підставі ст. 94 КЗпП України не знайшли свого підтвердження, тому в задоволенні вимог в цій частині було обгрунтовано відмовлено.

Не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення посилання в апеляційній скарзі про те, що судом в рішенні зазначено про неявку позивача в судове засідання, що не є дійсним, та те що позивач згоди на заочний розгляд справи не надавала.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом не враховано відсутність заперечень проти позову, пояснення позивача щодо неодноразового звернення до відповідача про видачу довідки, не надання жодного належного і допустимого доказу щодо дотримання відповідачем вимог трудового законодавства в частині виплати заробітної плати, та не виклик свідків в судове засідання, призвело до прийняття помилкового висновку суду про відсутність трудових відносин між нею та відповідачем, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Не є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги на додаткове рішення місцевого суду від 20.03.2017 щодо незаконності стягнення судового збору виходячи з наступного.

Ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено пільги щодо сплати судового збору. Відповідно до п. 1 зазначеної статті від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Виходячи з положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до складу фонду основної заробітної плати та фонду додаткової заробітної плати, а тому за вимогу позивача про стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 12705 грн позивач мав би сплатити судовий збір до суду першої інстанції в розмірі 551,20 грн, як за вимогу майнового характеру.

Як вбачається позивач звернулась з позовом до ПАТ «Бобровицький молокозавод» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за порушення строків її виплати та спричинених збитків.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Таким чином доводи апеляційної скарги, щодо незаконності висновку суду першої інстанції про стягнення судового збору додатковим рішенням, є необґрунтованими.

Під час розгляду ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції було враховано, що дохід у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється вже звільненому працівнику і не пов'язаний з відносинами трудового найму, крім того виходячи з системного аналізу ст. 117 КЗпП України, вбачається, що це відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, за що справляється судовий збір розмір та порядок сплати якого регулюється ЗУ «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, посилання на проект закону, яким передбачено пільги при розгляді трудових спорів, практику Європейського суду та національних судів, не спростовує обґрунтованих висновків суду в частині стягнення судових витрат щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи викладене, оскаржувані рішення ґрунтуються на повно та всебічно досліджених доказах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування обґрунтованих по суті рішень.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 27 січня 2017 року в частині вирішення спору щодо вимог про стягнення заробітної плати та додаткове рішення від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: