АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/488/17 Справа № 173/1025/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шевченко О. Ю. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди.

У обґрунтування позову посилався на те, що 03 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 9000 євро. На підтвердження укладеного договору та отримання грошей відповідач, у той же день, 03 червня 2014 року, написав розписку, згідно з якою зобов'язався повернути кошти у двомісячний термін. Відтак, відповідач зобов'язаний був повернути кошти до 04 серпня 2014 року. Проте, на момент подання позову відповідач коштів не повернув, тим самим порушив умови договору. У зв'язку з порушенням зобов'язання позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честь та гідність, порушенні його нормальних життєвих зв'язків. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 100 000 грн. На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 9000 євро, що за курсом НБУ становить 252 000 грн. та 100 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року відмовлено у задоволені позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 03 червня 2014 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 в борг 9000 євро на два місяці, про що ОСОБА_3 написав розписку, оригінал якої знаходиться у позивача (а.с.5).

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03 червня 2014 року було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримав в якості позики грошові кошти в сумі 9000 євро, та взяв на себе зобов'язання повернути їх у двохмісячний термін, тобто до 04 серпня 2014 року.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що відповідач виконав перед позивачем грошове зобов»язання та повернув запозичену суму у повному обсязі, а з урахуванням зміни курсу НБУ на час розрахунків, повернута сума була у більшому розмірі.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання грошового зобов'язання ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 грошові кошти в таких сумах та порядку: 03 червня 2014 року 16 500 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 16,1 грн. за 1 Євро) становить - 1024,8 Євро; 23 липня 2014 року - 65 674,97 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 12,95 грн за 1 Євро) становить - 5071,4 Євро; 14 жовтня 2014 року - 53968,50 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 16,42 грн. за 1 Євро) становить - 3286,75 Євро; 30 грудня 2014 року - 46220 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 19,23 грн. за 1 Євро) становить - 2403,5 Євро.

Грошові кошти було перераховано на картку ОСОБА_2 Вказані обставини підтверджуються оригіналами квитанцій, які були досліджені судом першої інстанції та апеляційної безпосередньо у судовому засіданні. Крім того, зазначені обставини підтверджені письмовими доказами: випискою по проведеним банківським операціям за період з 03.06.2014 року по 31.12.2014 року та за період з 29.12.2014 року по 31.12.2014 року, довідками ПАТ КБ «ПриватБанк», наданими відповідачем суду апеляційної інстанції на спростування доводів апеляційної скарги, якими підтверджено, як факт перерахування відповідачем вищевказаних грошових коштів на банківську картку позивача, так і отримання ОСОБА_2 перерахованих коштів.

Таким чином судом встановлено, що в період з 03 червня по 31 грудня 2014 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 182 363,47 грн., що становить 11786,45 Євро (за курсом НБУ на час здійснення грошової операції по перерахунку коштів).

Доказів неотримання позивачем зазначених грошових коштів суду не було надано. Доказів перебування зазначених сторін, у спірний період, у інших договірних відносинах пов»язаних як з фінансовими зобов»язаннями так і інших, суду не надано.

У зв'язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач виконав перед позивачем грошове зобов'язання щодо повернення суми позики.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо не прийняття доводів представника позивача про те, що відповідачем не надано доказів того, що ці кошти поверталися саме в рахунок погашення боргу за договором позики від 03 червня 2014 року з огляду на таке. Свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що Відповідачем надано належні та допустимі докази перерахунку коштів ним саме ОСОБА_2 та отримання їх ОСОБА_2 і не приймати до уваги ці докази у суду не має підстав. Крім того, оскільки суду не було надано доказів у підтвердження існування між сторонами інших грошових зобов'язань, відповідно до яких відповідач повертав кошти позивачу, тому посилання представника позивача на те, що можливо ці кошти мали якесь інше призначення, оскільки в самих квитанціях не зазначено призначення платежу, на думку суду, є лише припущенням, на якому не можу ґрунтуватися доказування.

Окрім того, суд вважав необґрунтованими доводи представника позивача про те, що відповідач мав повертати кошти саме в євро, а не в гривні, оскільки, такі доводи не спростовують висновків суду про доведеність факту повернення коштів в тій сумі, в якій відповідач її отримав за курсом НБУ на час зарахування коштів на рахунок позивача. Тобто, відсутні підстави стверджувати, що відповідач не повернув кошти. У зв'язку з чим, колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 9000 Євро (Правова позиція ВСУ у справі № 6-284цс17).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем було порушено строк виконання зобов'язання, оскільки, сума позики була повернута повністю не до 04 серпня 2014 року, як було передбачено домовленістю між сторонами, а лише 30.12.2014 року та отримана позивачем 23.01.2015 року проте, вимоги про застосування наслідків порушення договору позичальником позивачем не заявлялись.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Проте, діючим законодавством та договором не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення грошового зобов'язання за договором позики, а тому у суда відсутні підстави для задоволення позову і у цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині щодо відмови у задоволенні зазначеної позовної вимоги, та відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки, вимоги позивача про стягнення завданої моральної шкоди є похідними від позовних вимог про стягнення суми боргу, які суд вважав безпідставними та недоведеними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді І.А.Єлізаренко

Т.П.Красвітна