Провадження № 2/641/1456/2017 Справа № 641/3539/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 листопада 2017 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Колодяжної І.М.
при секретарі - Ягодіної М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки припиненим та виключення з реєстру іпотек та заборони відчуження нерухомого майна,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів , в якому просить : визнати припиненими з 21 червня 2016 року договір позики, укладений 03.09.2010 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, за р. №3145; визнати припиненими з 21 червня 2016 року договір позики, укладений 03.09.2010 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, за р. №3147; в порядку застосування припиненим договору іпотеки від 03.09.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, за р. №3147: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:31710343 від 04.10.2016 17:16:43, приватного нотаріуса ОСОБА_5, Київського міського нотаріального округу ;скасувати проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , державну реєстрацію права власності №16732757 на квартиру АДРЕСА_1, зареєстровану на власника ОСОБА_3 ; поновити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за позивачем .
Позивач в судове засідання не з,явився , надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника , позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Відповідачі в судове засідання не з,явилися , причини неявки суду не повідомили , до суду надали письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що 03 вересня 2010 року ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_2 23 120 доларів США, про що між ними було укладеного договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за реєстровим № 3145. За вказаним договором позики ОСОБА_6 зобовязався повернути позичені у ОСОБА_2 кошти у визначені п. 1 договору порядку та строки, а саме: по 510 доларів США не пізніше 03 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 03серпня 2011 року і 17 510 доларів США - в термін до 03 вересня 2011 року. З метою забезпечення виконання ОСОБА_6 зобовязань за договором позики від 03 вересня 2010 року за реєстровим № 3145, того ж дня ОСОБА_6 із ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, 03 вересня 2010 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за реєстровим № 3147 ,за умовами якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру № 53 в житловому
Треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не з,явилися.
Зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд , вивчивши матеріали справи, прийшов на наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Завданнями цивільного судочинства відповідно до ст.1 ЦК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом (ст.16 ЦК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст.8 Конституції України.
Відповідно до норм ст.ст.1,2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та в межах наданих повноважень.
Стаття 7 зазначеного Закону гарантує кожному захист його права, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов»язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до приписів ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України.
Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі щодо вирішення і кредитних спорів, а відтак, розглядаючи даний спір суд вважає, що між сторонами склались правовідносини, які випливають із договірних зобов»язань.
Судом встановлено , що 03 вересня 2010 року ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_2 23 120 доларів США, про що між ними укладеного договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за реєстровим № 3145. ОСОБА_6 зобовязався повернути позичені у ОСОБА_2 кошти у визначені п. 1 договору порядку та строки, а саме: по 510 доларів США не пізніше 03 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 03серпня 2011 року і 17 510 доларів США - в термін до 03 вересня 2011 року.
03 вересня 2010 року , з метою забезпечення виконання ОСОБА_6 зобовязань за договором позики від 03 вересня 2010 року за реєстровим № 3145, між ОСОБА_6 із ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за реєстровим № 3147 , відповідно до якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру № 53 в житловому будинку № 18 по вулиці Дизельній в місті Харкові.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.09.2012 року , посвідченого державним нотаріусом Сьомої ХДНК за р. №1-882, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_6 , яке складається з квартири АДРЕСА_6.
26 вересня 2012 року Сьомою Харківською державної нотаріальною конторою ОСОБА_2 повідомлено про те , що спадкоємцям боржника видано свідоцтво про право на спадщину.
Як вбачається з матеріалів справи 04 лютого 2013 року відповідачем ОСОБА_2 на адресу позивача,як спадкоємця боржника направлена вимога про усунення порушення основного зобов,язання із зазначенням стислого змісту порушених зобов,язань , вимогою про виконання порушеного зобов,язання у трицятиденний строк , попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання в порядку ст.. 35 ЗУ «Про іпотеку». Вимога направлена цінним листом з оголошеною цінністю і відповідно описом вкладання та рекомендованою кореспонденцією. Конверт повернуто з зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання».
04 лютого 2013 року відповідачами на адресу Сьомої ХДНК направлений супровідний лист, в якому зазначено, що відповідачі просять нотаріальну контору передати позивачу ОСОБА_1 їх вимогу або повідомити зареєстроване місце проживання останнього, копії якої також направлено до ГУЮ в Харківській області та Міністерства Юстиції України.
Листами від 14.02.2013 року на 15.02.2013 року ГУЮ в Харківській області та Міністерством юстиції України надано відповідь на «супровідний лист» відповідачів ОСОБА_11 та ОСОБА_2 з якого вбачається, що з метою реалізації їхніх прав вимога направлена на адресу спадкодавця ОСОБА_1
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 15.03.2013 року звернувся до Сьомої ХДНК з проханням повідомити його про наявність інших представників, крім ОСОБА_11 , що діють на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_2 та мають право прийняти гроші в рахунок боргових зобов,язань померлого ОСОБА_6
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 03 вересня 2010 року відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 жовтня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2014 року скасовано. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 581 100 (пятсот вісімдесят одну тисячу сто) гривень боргу в межах вартості спадкового майна - квартири АДРЕСА_5 - отриманого ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6, померлого 05 листопада 2010 року, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 3 654 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково , рішення апеляційного суду Харківської області від 08 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

17 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 03 вересня 2010року , посвідченим ПН ХМНО ОСОБА_4 за р.№3147, відповідно до якого первісний іпотекодавець передав новому іпотекодержателю , а новий іпотекодержатель прийняв від первісного іпотекодержателя всі права та обов,язки первісного іотекодержателя за іпотечним договором , посвідченим ПН ХМНО ОСОБА_4 03 вересня 2010 року за р.№3147, дублікат якого виданий ПН ХМНО ОСОБА_4 03 червня 2016 року за №930 замість втраченого договору, який був укладений в забезпечення виконання зобов,язання по договору позики посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_4 03 вересня 2016 року за р.№3145, дублікат якого видано ПН ХМНО ОСОБА_4 03 червня 2016 року за р. №929 замість втраченого договору , укладеного між первісним іпотекодержателем та позичальником ОСОБА_6 , за умовами якого боржник зобов,язаний повернути первісному іпотекодержателю грошові кошти у розмірі 23120,00 дол. США в строк до 03 вересня 2011 року.

24 червня 2016 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_6 направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором (цінним листом з оголошеною цінністю і відповідно описом вкладання ) та рекомендованою кореспонденцією.

26 серпня 2016 року новий кредитор ОСОБА_3 засобами поштового звязку (цінним листом з оголошеною цінністю і відповідно описок вкладання ) та рекомендованою кореспонденцією , направив боржнику ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушення виконання зобовязань з повернення боргу за Договором позики, з викладом їх стислого змісту та вимогою про їх виконання у тридцятиденний строк, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання, а також з Вимогою про добровільне виселення з майна, що є предметом іпотеки, які 27 та 29 серпня 2016 року були отримані ОСОБА_1 особисто .

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть iпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки вiд iпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус iпотекодавця i має всі його права i несе всі його обов'язки за iпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи iпотекодавця, такий спадкоємець не несе вiдповiдальність перед iпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги iпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та iпотекодавець одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки iпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

Отже, аналізуючи вищезазначені цивiльно-правовi норми слід дійти висновку про те, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого iпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 р. №6-1286цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Згідно правової позиції Верховного суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-786цс17, згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не передбачено. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням.

Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла такого висновку.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Так, пунктом 11 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 іпотечного договору про задоволення вимог іпотекодержателя сторони визначили декілька позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, серед яких право іпотекодержателя обернути у свою власність заставлене в іпотеку майно (в порядку 37 Закону України «Про іпотеку») в рахунок виконання забезпеченого цією іпотекою зобовязання.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна щодо об,єкта нерухомого майна від 07.10.2016 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі іпотечного договору від 03 вересня 2010 року №3147, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 та договору відступлення прав вимоги №877 від 17.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10

Отже, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв,язок доказів в їх сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання припиненими договору позики та іпотеки та похідних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію та поновлення реєстрації права власності .

З огляду на вищевикладене, суд відмовляє ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 214-215,224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Мотивоване рішення виготовлено 20 листопада 2017 року.

Суддя: ОСОБА_14