Справа № 466/6681/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/3578/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Шеремети Н.О., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус ЛМНО Мельник О.Є. про визнання єдиним спадкоємцем та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 31 березня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право на спадкування майна померлої ОСОБА_7 на підставі заповіту, посвідченого 07.11.2006 р. - в цілому. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті уточнених позовних вимог, викладених у зустрічному позові. Вважає, що суд проігнорував вимоги законодавства, не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, неправильно застосував норми матеріального права, не виконав вимоги цивільного судочинства, що призвело до ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення. Зазначає, що твердження суду про те, що ОСОБА_7 була одноособовим власником будинку і її чоловік ОСОБА_2 не був співвласником майна, прямо суперечить нормам закону. Вказує на те, що померлим ОСОБА_2 (батьком сторін) заповіт складено не було, тому право на спадкування мають спадкоємці за законом. Зазначає, що жодної відмови ні від ОСОБА_2, ні від інших спадкоємців від прийняття спадщини не надходило. Також, суд вказує, що ОСОБА_7 усвідомлювала на момент складення заповіту, що спадковим майном є будинковолодіння АДРЕСА_1 вцілому. Проте дане твердження суперечить самому заповіту, оскільки в такому вказано: «належну мені на праві приватної власності частину житлового будинку», а не будинок в цілому. Крім цього, вказує на те, що судом не було взято до уваги ряд доказів, які підтверджують постійне місце проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_8

В судове засідання ОСОБА_3 те третя особа за первісним позовом не з'явилися однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси ОСОБА_3 у судовому засіданні захищав представник.

Клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, яке відповідач підтримав у судовому засіданні, з підстав захворювання представника, колегія суддів вважала необґрунтованим та таким, що до задоволення не підлягало, з підстав відсутності будь-яких доказів на його підтвердження та навіть будь-якої деталізації такої причини неявки у судове засідання з чого можна було б зробити висновок про обґрунтованість клопотання. При цьому колегія суддів врахувала також факт викладу правової позиції відповідача стосовно справи у апеляційній скарзі та його особисту участь у судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника позивача та відповідача ОСОБА_5 - в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 202, 204, 1218, 1226 ЦК України, задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що відповідно до свідоцтва про право власності від 20.10.1987 року, що видане виконкомом Ряснянської сільської ради Яворівського району Львівської області ОСОБА_7 була одноособовим власником будинку. ЇЇ чоловік ОСОБА_8 не був співвласником майна, за життя не ставив питання про визнання за ним права власності на майно подружжя. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 Ні дружина ОСОБА_7, ні діти - ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 не ставили питання про виділ частки батька у майні, вважаючи його спільною сумісною власністю подружжя, та не оформляли своїх спадкових прав, як спадкоємці за законом. 7.11.2006 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори посвідчений заповіт, яким ОСОБА_7 зробила розпорядження щодо належного їй на праві власності майна в користь доньки ОСОБА_3. ОСОБА_3 після смерті своєї матері звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мельник О.Є. із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту від 07.11.2006р. Однак, свідоцтво про право на спадщину за заповітом не оформлено у зв»язку із спором, що виник між спадкоємцем ОСОБА_10 та синами ОСОБА_7 - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 щодо обсягу спадкового майна. У заповіті ОСОБА_7, зазначено, що вона робить розпорядження щодо належної їй на праві приватної власності частини житлового будинку АДРЕСА_1. Виходячи із того, що на момент смерті ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння значилась єдиним власником спірного майна, за життя її чоловік ОСОБА_2 не ставив питання про поділ майна подружжя, а після смерті ОСОБА_8 ніхто із спадкоємців першої черги - дружина, діти не звертались у нотаріальну контору по питанню прийняття спадщини та про визначення частки майна померлого у спільній сумісній власності, якщо такою майно вважали, суд прийшов до переконання, що спадковим майном після смерті ОСОБА_7 є будинковолодіння АДРЕСА_1 в цілому. Той факт, що ОСОБА_7 усвідомлювала на момент посвідчення заповіту, що спадковим майном є будинковолодіння в цілому, ствердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, які пояснили, що після посвідчення заповіту в користь ОСОБА_3 її мати ОСОБА_7 говорила в останні роки перед смертю, що вона неправильно зробила, що записала хату на одну доньку, просила не повідомляти про це синів та нікому про це не розповідати. Зокрема свідок ОСОБА_12 ствердила, що до нотаріуса вона ходила разом із ОСОБА_7 Сама ОСОБА_12 зробила заповіт та всіх своїх дітей, про що розповіла ОСОБА_7, а остання їй повідомила, що записала хату на доньку ОСОБА_3, бо вона з чоловіком в поганих стосунках і той грозиться її вигнати з квартири, а квартиру продати. ОСОБА_7 жаліла свою доньку і хотіла, щоб та мала житло. В-подальшому усвідомлюючи своє бажання на розпорядження майном та обсяг майна, зазначене в заповіті, ОСОБА_7 іншого заповіту не складала та заповіт на користь доньки не скасовувала. Приймаючи рішення щодо часткового задоволення вимог ОСОБА_3, суд виходив з того, що заповіт - це особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право заповідати належне йому майно будь-якій особі, може позбавити права на спадкування інших осіб, які би мали таке право при спадкуванні за законом. Заповіт є останньою волею спадкодавця не в тому сенсі, що ця воля не може бути змінена в майбутньому, а в тому, що акт волі скасовує його попереднє волевиявлення. Таким правом ОСОБА_7 не бажала скористатись, залишивши свою волю, висловлену у заповіті від 07.11.2006 р. остаточною. Моральний аспект рішення спадкодавця не може впливати на правову оцінку правочину. Суд не приймає до уваги покликання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про те, що будинковолодіння було спільним майном подружжя - його батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і після смерті батька він, проживаючи у спірному будинку, фактично прийняв спадщину - належну батькові 1/2 частку спірного будинку разом із матір'ю та братом. Таке твердження не доведене у судовому засіданні, та спростовується доказами, на які суд покликався у мотивації рішення на задоволення первісного позову.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини ж які суд вважав в встановленими не доведені.

Відповідно до ст. 22 КЗпШС України , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 24 КЗпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

За ст. 28 КЗпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з них. Якщо кілька осіб, які могли б спадкувати одна після одної, померли під час спільної для них небезпеки (стихійного лиха, аварії, катастрофи тощо), припускається, що вони померли одночасно. У цьому випадку спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з цих осіб.

За ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

За ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність. Діти (внуки) цієї особи мають право на спадкування на загальних підставах.

Відповідно до 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

За ст. 1245 ЦК України, частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Відповідно до 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Відповідно до 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, батьками сторін у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі (який батьки сторін уклали 1965 року) було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами (колишня адреса АДРЕСА_1), на земельній ділянці, що була виділена матері сторін ОСОБА_7 (дівоче прізвище ОСОБА_7) за час перебування у шлюбі 13.05.1966 року під забудову (зокрема, рішення про надання ділянки під забудову а.с. 13 інвентаризаційної справи на будинок).

Право власності на будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами було оформлено на матір сторін та виникло на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20.10.1987 року (а.с. 16 інвентаризаційної справи на будинок). Однак вказане жодним чином не змінює спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок враховуючи набуття такого за час шлюбу, спільними зусиллями та за спільні кошти, чого сторонами не оспорювалось та не спростовано. Крім цього, на земельній ділянці було самовільно збудовано сарай «В», який і на даний час не узаконено та який відповідно не є предметом спору.

Зважаючи на вказане частки подружжя у праві власності на будинок (з приналежними до нього будівлями та спорудами, що збудовані відповідно до закону та, право власності на які зареєстровані за матір'ю сторін) є рівними.

7.11.2006 року за життя обох з подружжя, мати сторін ОСОБА_13 склала заповіт, яким: належну їй на праві приватної власності частину житлового будинку АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 (позивачу за первісним позовом та відповідачу за зустрічним).

У заповіті не йшлося про інше майно, зокрема, і про те, яке можливо буде набуте заповідачем в майбутньому та належатиме їй на час смерті.

На той час заповідачу як вказано належало ? частина спірного будинку (будинковолодіння), як частина у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, тому слід вважати, що заповідачем здійснено розпорядження лише відносно цієї частки майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_8 (свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 а.с. 5). На час його смерті у спірному будинку проживала лише мати сторін ОСОБА_7, яка фактично спадщину після його смерті прийняла. Сторони, діти ОСОБА_8 у будинку постійно з ним на час смерті не проживали та заяв до нотаріуса про прийняття спадщини після його смерті не подавали. Тому треба вважати, що такі спадщини після його смерті не прийняли.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про його проживання на час смерті батька у спірному будинку спростовані довідкою Луківської сільської ради Самбірського району Львівської області №02-09/184 від 6.06.2016 року, згідно якої вказаний відповідач з 1994 року з дружиною та двома дітьми проживає без реєстрації у с.Нижнє Самбірського району Львівської області. Суд бере до уваги вказану довідку на противагу доказам поданим вказаним відповідачем про факт його ніби то постійного проживання у спірному будинку, які, на думку колегії суддів, не слід вважати належними та допустимими.

Так, трудова книжка відповідача про роботу у м.Львові (а.с. 80-83), жодним чином факту проживання у Самбірському районі не спростовує; дані про реєстрацію відповідача у спірному будинку (довідка а.с. 30), що разом із письмовими заявами та листом сільської ради (а.с. 120-122) про відвідання відповідачем своїх дітей та дружини лише у вихідні дні аналогічно факту не проживання на час смерті батька сторін, відповідача у спірному будинку не спростовують, оскільки, зважаючи на вказану довідку сільської ради та факт постійного проживання у згаданому селі неповнолітніх дітей та дружини відповідача, виявляються такими, що дійсності відповідати не можуть. Крім цього, акт обстеження умов проживання дружини відповідача ОСОБА_15 за 9.11.2016 року про факт не проживання відповідача у належному їй будинку жодним чином підтвердити чи спростувати будь-які дані про факт постійного проживання чоловіка ОСОБА_15 разом з його батьком на час його смерті не може.

Також, факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному будинку на час смерті батька сторін непрямо підтверджується і поясненнями ОСОБА_2 про його нібито постійне проживання у спірному будинку, під час яких той не навів жодних деталізованих, взаємопов'язаних та таких які б підтверджувались іншими доказами даних про місце його проживання, побут, місце проживання батьків у той час у спірному будинку, його стосунки з сім'єю, тощо.

Факт реєстрації двох інших дітей сторін у спірному будинку, також, не свідчить про їх постійне проживання у спірному будинку на час смерті батька, оскільки такі аналогічно мають окремі сім'ї, члени яких у спірному будинку не проживали та не зареєстровані. Крім цього, про не проживання у будинку її самої та братів ствердила і сама позивач (зокрема, і у позовній заяві).

Доводи ж відповідача ОСОБА_5 про його тимчасове проживання із сім'єю у літній кухні біля спірного будинку, по-перше жодними доказами не підтверджені, зокрема, і про період проживання, а крім цього спростовуються наведеним та не є свідченнями про факт постійного проживання на час смерті батька. Окрім наведеного, вказаним відповідачем жодних вимог з приводу спірного майна, про окрему перевірку яких могло б йтися, - не заявлено.

Зважаючи на наведене слід вважати, що після смерті батька сторін, його 1/2 частку спірного будинку успадкувала мати сторін, як спадкоємцем першої черги померлого за законом, яка проживала з ним на час смерті постійно однією сім'єю та фактично прийняла спадщину, хоч і своїх спадкових прав за життя не оформила.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін ОСОБА_7 (свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_2 від 12.04.2016 року а.с. 4).

Після її смерті у передбачений законом шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини звернулись її троє дітей (сторони по справі) (спадкова справа після смерті ОСОБА_13, що міститься в матеріалах спарви).

Відповідно сторони спадщину після смерті матері прийняли.

Що стосується спірного будинку (будинковолодіння), то таке успадковується ними таким чином.

? будинку (будинковолодіння), що належала матері, як подружжю та, стосовно якої було вчинено заповіт, переходить до спадкоємця по заповіту, позивача ОСОБА_3

Інша ? друга будинку, що була набута померлою за життя як спадкове майно після смерті її чоловіка, переходить до трьох спадкоємців за законом першої черги у рівних частках, тобто по 1/6 частині.

Зважаючи на вказане позови є лише частково підставними та підлягали до часткового задоволення.

Так, слід було б визнати позивача ОСОБА_3 спадкоємницею померлої ОСОБА_7 в частині спадкування будинку (будинковолодіння) АДРЕСА_1: ? частини будинку - за заповітом та 1/6 частини будинку - за законом, всього 2/3 частини будинковолодіння, право на отримання яких у спадщину у нотаріальному порядку вона має.

Що стосується зустрічного позову, то такий слід було б задовольнити частково та визнати за ОСОБА_2 право на 1/6 частину будинку (будинковолодіння), яку він міг успадкувати у нотаріальному порядку, однак зважаючи на наявність спору та заперечення його такого права, зокрема, позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 реалізувати у нотаріальному порядку не зміг.

В решті зустрічний позов, слід вважати безпідставним та таким, що до задоволення не підлягав.

Що стосується вимог, які заявлені стосовно ОСОБА_2, то обґрунтування цьому наведено вище.

Що ж стосується вимог, які він заявив в інтересах інших осіб (його брата та сестри) які його на це не уповноважували та такі заперечують та є відповідачами у справі та вправі самостійно розпоряджатись своїми, зокрема, і процесуальними правами на подання до суду позовів з тими чи іншими вимогами (ст.ст. 3, 15 ЦПК України) та суд не вправі всупереч волі вказаних осіб, задовольняючи позовні вимоги іншої особи, наділяти вказаних осіб певними правами навіть у випадку коли такі можуть претендувати на частину з них.

Зважаючи на наведене, доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково.

Рішення суду слід скасувати з ухваленням нового, яким первісний позов слід задовольнити частково, визнати позивача спадкоємницею померлої ОСОБА_7 в частині спадкування будинку (будинковолодіння) АДРЕСА_1: ? частини будинку - за заповітом та 1/6 частини будинку - за законом, всього 2/3 частин такого будинку (будинковолодіння).

В задоволені решти позову - відмовити.

Зустрічний позов теж задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 (будинковолодіння). В задоволенні решти позову слід відмовити.

Відповідно до задоволених вимог позовів та скарги слід розподілити судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня 2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус ЛМНО Мельник О.Є. про визнання єдиним спадкоємцем - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 спадкоємницею померлої ОСОБА_7 в частині спадкування будинку АДРЕСА_1: ? частини будинку - за заповітом та 1/6 частини будинку - за законом, всього 2/3 частин.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 по 574,16 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 по 934,74 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 5601,71 грн. недоплаченого судового збору при поданні позовної заяви в користь держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.О. Шеремета

М.М. Шандра