ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ
Судові палати у цивільних та господарських справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Берднік І.С., Ємця А.А., Гуменюка В.І., Жайворонок Т.Є., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Підприємства Федерації професійних спілок України «Проектно-вишукувальний інститут «Укркурортпроект», ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння за заявою Підприємства Федерації професійних спілок України «Проектно-вишукувальний інститут «Укркурортпроект» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л и :

У червні 2015 року заступник прокурора Одеської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Підприємства Федерації професійних спілок України «Проектно-вишукувальний інститут «Укркурортпроект» (далі - ПВІ «Укркурортпроект»), ОСОБА_1 з відповідним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спірне нерухоме майно є державною власністю, а тому не могло бути передане у будь-яку іншу власність, зокрема у власність Федерації професійних спілок України, без згоди на те Фонду державного майна України. Прокурор зазначав також, що оскільки передача спірного майна у власність відповідачів відбулась із порушеннями законодавства, то зазначене майно підлягає витребуванню у відповідачів відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2016 року касаційну скаргу ПВІ «Укркурортпроект» відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

До Верховного Суду України надійшла заява ПВІ «Укркурортпроект», в якій заявник порушує питання про скасування судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 261 ЦК України та статті 16 ЦПК України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року, постанови Вищого господарського суду України від 12 і 20 травня 2015 року, 12 вересня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 2 вересня 2014 року у справі № 3-82гс14, 27 квітня 2014 року у справі № 3-23гс14, 3 лютого 2015 року у справі № 6-75цс15, 18 листопада 2015 року у справі № 6-1737цс15, 6 квітня 2016 року у справі № 6-77цс16, а також на постанову Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства у суді першої інстанції».

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли висновку, що заява про перегляд оскаржуваного судового рішення підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Суди при розгляді цієї справи встановили, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 9 червня 2008 року, яка набрала законної сили, було затверджено мирову угоду, укладену між Федерацією профспілок України та ПВІ «Укркурортпроект».

Відповідно до зазначеної мирової угоди Федерацією профспілок України передала у власність ПВІ «Укркурортпроект» майно у вигляді нежилих приміщень загальною площею 1996,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, яке було зареєстроване за цим підприємством у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень на праві приватної власності.

Згідно з договором купівлі-продажу від 1 квітня 2015 року ПВІ «Укркурортпроект» здійснило відчуження на користь ОСОБА_1 39/100 частин певних нежилих приміщень з визначеними площами (пункт 1.2 договору) за вищевказаною адресою, які належали йому на праві власності відповідно до вищезазначеної мирової угоди, та право власності на які того ж дня були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_1 Решта нежилих приміщень за вказаною адресою залишилась у власності ПВІ «Укркурортпроект».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до юридичної та фізичної особи про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду та не надав доказів поважності причин його пропуску.

Ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності є обґрунтованою за умови встановлення судом наявності у позивача порушеного права, а тому розглянув позовні вимоги по суті, дійшовши висновку про те, що прокуратурою позов заявлено з дотриманням позовної давності з огляду на час коли зацікавленим особам стало відомо про порушення своїх прав.

Разом з тим, у постановах Вищого господарського суду України від 12 і 20 травня 2015 року, 12 вересня 2016 року, на які посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, та в постановах Верховного Суду України від 2 вересня, 27 квітня 2014 року і 3 лютого 2015 року, на які як на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права посилається заявник, суди зазначили, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а тому під час розгляду спорів за позовами прокуратури в інтересах держави при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити з того, коли саме особа, в інтересах якої звертається прокуратура, довідалася про порушення свого права.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини, а наведені заявником судові рішення не свідчать про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статті 261 ЦПК України.

Водночас у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року, на яку як на приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції положень статті 16 ЦПК України посилається заявник, суд касаційної інстанції зазначив, що не допускається об'єднання в одне провадження позовних вимог, які повинні розглядатися в різних видах судочинства та можуть бути самостійним і окремим предметом позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року та 6 квітня 2016 року.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції статті 16 ЦПК України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначеної норми процесуального права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України виходять з такого.

Згідно із частиною другою статті 118 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2684/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1> позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За частинами першою і другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Відповідно до статті 16 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1773/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1> не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Враховуючи те, що позовні вимоги пред'явлено до відповідачів про витребування майна із чужого незаконного володіння, яке належить особам у відповідних частинах у вигляді визначених певних приміщень, які не перебувають у спільному володінні та користуванні відповідачів, то спільність предмета позову відсутня.

Отже, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій прийняли до розгляду позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ПВІ «Укркурортпроект» про витребування майна із його володіння у порушення статті 16 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 206 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1980/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1> необхідно повідомити заступника прокурора Одеської області та Фонд державного майна України, що розгляд заявлених позовних вимог до ПВІ «Укркурортпроект» про витребування майна із чужого незаконного володіння віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ураховуючи викладене, судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ПВІ «Укркурортпроект» необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити. У решті судові рішення залишити без змін.

Керуючись пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 3603 , частиною першою статті 3604 ЦПК України, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л и :

Заяву Підприємства Федерації професійних спілок України «Проектно-вишукувальний інститут «Укркурортпроект» задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2016 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року скасувати в частині задоволених позовних вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Підприємства Федерації професійних спілок України «Проектно-вишукувальний інститут «Укркурортпроект» скасувати.

Провадження в цій частині у справі закрити.

У решті ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: І.С. Берднік

В.І. Гуменюк

А.А. Ємець

Т.Є Жайворонок

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк