Провадження №22-ц/784/2006/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 478/571/17 Головуючий І інстанції Сябренко І.П.
Провадження № 22-ц/784/2006/17 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лептуга С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи підприємця (далі ФОП) ОСОБА_1 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив, і в якому посилався на те, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 023296 від 23.04.2002 року йому на праві власності належить земельна ділянка площею 5.87га(земельна ділянка № 12/2) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0134. 18.07.2013 року між ним та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, строком на 20 років. Відповідно до п. 9 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі готівкою в сумі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Строк внесення орендної плати до 25 грудня щорічно (п. 11 Договору). Умови договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати ФОП ОСОБА_1 не виконує. Його неодноразові усні звернення з питання сплати орендної плати залишені відповідачем без задоволення. 10.03.2017 року ним була направлена письмова вимога про сплату заборгованості по орендній платі за період з 2013 р. по 2016 р. включно, яка також залишена ФОП ОСОБА_1 без задоволення та відповіді. Позивач вважає, що в даному випадку має місце істотне порушення з боку орендаря - ФОП ОСОБА_1 умов договору оренди землі, наслідком якого має бути дострокове його розірвання. З урахуванням уточненої позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по орендній платі в сумі 16917,33 грн. за період з 2013 по 2016 роки включно, та розірвати вищезазначений договір оренди землі від 18.07.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 строком на 20 років.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Розірвано договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :06:000:0134, розташованої на території Великоолександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області загальною площею 5,87га, укладений 18.07.2013 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1, а також стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість з орендної плати в розмірі 16917,33 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що відповідно до ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Одним з них є Закон України «Про оренду землі». В силу ст. ст. 1, 21-22 та 24 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Платою за користування земельною ділянкою є орендна плата, під якою розуміють платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій формах. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Так, однією з найпоширеніших підстав розірвання договору оренди земельної ділянки є заборгованість з орендної плати. За змістом статей 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Разом з тим доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватись належними доказами.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24,25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.

Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.

Правова позиція щодо розірвання договору оренди у разі систематичної несплати орендної плати викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-146цс12, яка згідно із ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Судом було встановлено, що 18.07.2013 року між ФОП ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_2, який в силу Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-МК №023296 від 23.04.2002 року, являється власником земельної ділянки площею 5,87га, розташованої на території Великоолександрівської сільської ради Казанківського району, була досягнута домовленість про передачу належної йому земельної ділянки в оренду строком на 20 років. Ця домовленість реалізована правочином (договором) з додержанням визначеної законом письмової форми, державну реєстрацію якого проведено 07.09.2013 року, номер запису про інше речове право 2408903.

Відповідно до п.п. 9-11 вказаного договору оренди землі відповідач зобов'язався сплачувати позивачу орендну плату в грошовій формі готівкою в сумі 3% річних від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 25 грудня щорічно. В умовах визначених в п. 38 договору оренди землі сторони домовились про те, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу одної із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендної земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

На підтвердження виплати позивачу орендної плати за користування земельною ділянкою за весь строк оренди відповідачем надано розписки від 16 грудня 2012 року, 25 грудня 2012 року, 27 грудня 2012 року та 18 квітня 2013 року про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг грошових коштів в сумі 30000 доларів США, 8000 доларів США, 40000 грн. та 10000 грн. відповідно.

Проте, дослідивши зазначені розписки, суд дійшов висновку, що за своєю суттю вони є розписками про отримання в борг грошових коштів, які видані боржником ОСОБА_2 кредитору ОСОБА_1 за договором позики, і підтверджують як його укладення так і умови договору, а також засвідчують отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Даючи оцінку наданим відповідачем на підтвердження виплати орендної плати письмовим доказам (розписки), та враховуючи положення ст. ст. 57,58, 59, 60 ЦПК України, суд дійшов висновку, що ці докази не є підтвердженням факту виплати саме орендної плати. Відповідачем не доведено, що вказані розписки написані ОСОБА_2 внаслідок виникнення між сторонами орендних правовідносин.

Тому суд дійшов висновку, що у 2013-2016 роках відповідачем не виплачено позивачу орендну плату (іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів), чим позбавлено останнього можливості отримати у названі роки дохід, на який той розраховував при укладанні договору. Отже, зазначені обставини вказують на систематичну несплату позивачу ОСОБА_2 орендної плати, що є істотним порушенням умов договору оренди землі і, як наслідок такі неправомірні дії орендаря є підставою для розірвання договору.

Також судом було встановлено, що сума заборгованості з орендної плати згідно умов договору із розрахунку не менше 3% від грошової оцінки землі у 2013 році складає 3224 грн. 43 коп., у 2014 році складає 4027 грн. 32 коп., у 2015 році складає 4832 грн. 78 коп. та у 2016 році складає 4832 грн. 78 коп.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати у зазначеному розмірі є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував строк позовної давності, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч.1,5 ст. 261 ЦК України). Проте, згідно ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у запереченнях на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. У випадку подання усної заяви про застосування строку позовної давності, необхідно чітко та вголос викласти її зміст та вимагати занесення стислого змісту цієї заяви до журналу судового засідання в порядку ЦПК України. Якщо така заява викладається в запереченнях на позов чи зустрічному позові, то в цих документах повинен бути викладаний вичерпний зміст заяви про застосування строку позовної давності з відповідною прохальною частиною (у тому числі по тексту), а не лише здійснене загальне посилання на норми ст. 267 ЦК України чи посилання на сплив позовної давності.

Як убачається з матеріалів справи, в тому числі і технічної фіксації судових засідань, відповідачем усно не було зроблено заяви про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції. В тексті заперечень на позов, він посилався тільки на те, що позивач з 2013р. по 10.03.2017р. не заявляв до нього претензій щодо договорів оренди та сплати орендної плати. Таке зазначення в тексті заперечень не можна розцінювати як заяву про застосування строку позовної давності. Тому суд правомірно не застосував строк позовної давності при ухваленні рішення по справі, а отже, доводи апеляційної скарги з цього приводу є необгрунтованими.

Не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду, також доводи апеляційної скарги про упередженість суду через безпідставну на думку відповідача відмову в обєднанні в одне провадження цивільних справ за №478/569/17 та за №478/571/17, виходячи з наступного.

Згідно ст. 126 ЦПК України суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Тобто, вимоги, що об'єднуються в одному провадженні, мають бути обовязково однорідними. Однорідність вимог випливає із особливостей тих спірних матеріально-правових відносин, які породжують позов. Це означає, що позови, які обєднуються, мають випливати із одного і того ж правовідношення або з різних правовідносин, повязаних між собою. Якщо позовні вимоги є неоднорідними, їх обєднання є неправомірним, адже це може призвести до ускладнення процесу розгляду і вирішення цивільної справи. Також не допускається обєднання в одне провадження вимог, коли відсутня спільність предмету позову.

Підставами позову згідно зі ст. 119 ЦПК України, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідача.

У справах, які позивач просив обєднати в одне провадження, відсутня спільність предмету позову, адже вони стосуються різних договорів оренди. Тому суд правомірно відмовив в обєднанні їх в одне провадження.

Не відповідають дійсності також доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав аналіз письмовим доказам по справі, віддавши перевагу усним поясненням позивача та його представника, а отже висновки суду грунтуються на припущеннях, так як суд дав належну правову оцінку всім наданим сторонами доказам по справі у їх сукупності в межах наданої йому законом компетенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, не проаналізувавши зміст розписок про отримання позивачем грошей, та не врахувавши того, що цивільно-правові відносини між сторонами виникли з часу, коли позивач 16 та 27 грудня 2012р. отримав від відповідача гроші,помилково дійшов висновку, що вони не свідчать про сплату відповідачем позивачу наперед орендної плати за укладеним договором, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, між сторонами 25 грудня 2012 року було укладено 2 договори оренди земельних ділянок площею 48,5га(рілля) та площею 6,85га(рілля). Дані договори були зареєстровані у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК 27 грудня 2012р. за №01410 та за №01411 відповідно.

Розписка від 16.12.2012р. свідчить про отримання позивачем від відповідача 8000доларів США строком на 1 місяць. Вона містить також застереження про передачу в заставу земельної ділянки площею 48.5га, а також згоду на передачу землі у власність відповідачу у разі не повернення коштів. Тобто, дана розписка за своєю правовою природою є саме борговою розпискою і не має ніякого відношення до договорів оренди.

Розписка від 25.12.2012р. свідчить про отримання позивачем від відповідача 10000грн. строком на 1 тиждень. Тобто, дана розписка за своєю правовою природою також є саме борговою розпискою і не має ніякого відношення до договорів оренди.

Розписка від 18.04.2013р. свідчить про отримання позивачем від відповідача 40000грн. строком до 01.07.2013р. Вона містить згоду на передачу урожаю рапса на площі 20га та за договорами оренди у власність відповідача. Дана розписка за своєю правовою природою також є борговою розпискою, яка передбачає наслідки не повернення коштів у визначений строк, а саме передачу у власність відповідачу врожаю.

Розписка від 27.12.2012р. свідчить про отримання позивачем від відповідача 30000доларів США строком до 01 січня 2014р. Вона містить також застереження про те, що в разі не повернення коштів, земля за договорами №01410 та за №01411 переходить відповідачу на 20 років без плати за оренду. Тобто, дана розписка стосується 2 договорів оренди земельних ділянок площею 48,5га(рілля) та площею 6,85га(рілля), укладених між сторонами 25 грудня 2012 року, які були зареєстровані у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК 27 грудня 2012р. за №01410 та за №01411 відповідно. Дані договори, як зазначив представник відповідача в суді апеляційної інстанції, є чинними, їх дія не припинена, а реєстрація не скасована. Крім того, в тексті договору оренди земельної ділянки площею 5,87га від 18 липня 2013р., який є предметом розгляду по даній справі, не зазначено, що він укладається сторонами взамін раніше укладених договорів від 25 грудня 2012 року.

Аналіз зазначених вище письмових доказів по справі свідчить про те, що суд обгрунтовано дійшов висновку, що розписки про отримання коштів від 16.12.2012р., від 25.12.2012р., від 27.12.2012р. та від18.04.2013р. не є належним доказом отримання позивачем цих коштів від відповідача саме як орендної плати наперед і саме за договором оренди земельної ділянки площею 5,87га від 18 липня 2013р., яка була передана позивачем відповідачу за актом прийому-передачі від 05 вересня 2013р.

Крім того, приймаючи рішення по справі, колегія суддів враховує також те, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, крім Закону України "Про оренду землі", регулюються також ЗК України, ЦК України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

За умовами договору оренди від 18 липня 2013р. сторони дійшли згоди про те, що розмір орендної плати становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та вноситься до 25 грудня щорічно (п. 9, 11 Договору). В той же час умовами договору оренди не передбачено внесення орендної плати наперед чи зарахування боргу за договором позики в рахунок сплати орендної плати. Змін з цього приводу до вже укладеного договору сторони не вносили. Позивач заперечує, що розписки мають відношення саме до договору оренди земельної ділянки площею 5,87га від 18 липня 2013р., а також те, що вони погоджували можливість сплати орендної плати наперед саме по цьому договору.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що сторони досягли такої згоди перед укладенням договору оренди земельної ділянки площею 5,87га від 18 липня 2013р., не підтверджені матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють зміст позовних вимог, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданої йому законом компетенції, а тому не є підтавою для скасування чи зміни рішення.

Розмір заборгованості по орендній платі не оспорюється.

Тому переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця (далі ФОП) ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді