Справа № 465/8462/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Масендич В.В.
Провадження № 22-ц/783/4838/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулась в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в якому вказала, що перебуває у шлюбі з відповідачем, під час якого у них народилось троє доньок: 04.04.2003 року ОСОБА_5, 14.12.2010 року ОСОБА_6, 21.12.2013 року ОСОБА_7. Відповідач не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, зокрема, кошти необхідні для навчання, відпочинку, оздоровлення, а також, при потребі, лікування. Просила позов задовольнити та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 Аґлаї Сергіївни - ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів - задоволено частково.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, аліменти на утримання дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 Аґлаї Сергіївни, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/8 від усіх доходів батька щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з 30 грудня 2015 року.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року оскаржила позивач ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що просила суд ухвалити рішення, яким стягнути в її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі у відповідності до вимог ст. 184 СК України. Так, судом першої інстанції порушено приписи ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Натомість, суд, ухвалюючи рішення вирішив стягнути з відповідача аліменти на утримання трьох дітей в розмірі 1/8 від всіх доходів батька щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Звертає увагу на те, що рішенням суду стягнуто аліменти на утримання трьох дітей загалом, а не на кожну дитину, як було зазначено в мотивувальній частині рішення, що суперечить вимогам Сімейного кодексу України.

Крім того, позивач самостійно утримує та виховує трьох дітей від шлюбу з відповідачем, також вагітна четвертою дитиною. Щомісяця витрачає близько 9 000,00 грн. на утримання трьох дітей. Вважає, що відповідно до Сімейного кодексу України витрати на утримання дітей батьки повинні нести обоє.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 Аґлаї Сергіївни, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково на підставі приписів ст. ст. 180, 184, 191 СК України, ст. ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства»виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, яка необхідна дітям для навчання, відпочинку, оздоровлення та лікування при потребі, та з врахуванням того, що відповідач офіційно працевлаштований і має постійний регулярний дохід, немає інших дітей чи утриманців, а тому прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивача на утримання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7, 21.12.2013 р.н., аліменти в розмірі 1/8 частини на кожну дитину із всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідно віку щомісячно.

Отже, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, оскільки вийшов за межі позову, предметом якого є стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а не в частці від доходу.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Сторони перебувають у шлюбі, який 10.11.2002 року зареєстровано міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, що стверджується свідоцтвом про шлюб від 10.11.2002 року, серія І-СГ № 131098, актовий запис № 3402 (а.с. 2).

Від спільного проживання в шлюбі у сторін народилось троє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження від 18.04.2003 р., серія І-СГ № 294700 (а.с. 3), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвом про народження від 25.12.2010 р., серія І-СГ № 269816 (а.с. 4) та ОСОБА_6 Аґлая Сергіївна, ІНФОРМАЦІЯ_3, що стверджується свідоцтвом про народження від 14.01.2014 р., серія І-СГ № 397711 (а.с. 5).

Як вбачається з матеріалів справи, комісією в складі майстрів ЛКП «Під Голоском-410» складено ОСОБА_8 від 10.11.2016 року про те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає без реєстрації за адресою: м. Львів, проспект Чорновола, 95/57 (а.с. 50).

Згідно довідки про доходи від 09.11.2016 року № 13-70-05/40-291, виданої Львівською митницею ДФС, ОСОБА_4 за період з травня 2016 року по жовтень 2016 року отримав дохід в розмірі 27 231,30 грн. (а.с. 51).

Відповідно до положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII (789-12) від 27.02.1991 р. та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року № 2037-19, який набрав чинності 08.07.2017 року, було внесено зміни до Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки до СК України внесено зміни, то відповідно з моменту набрання чинності вказаних правових норм до вказаних правовідносин слід застосувати саме їх.

Із чинних на даний час норм закону вбачається таке.

Так, згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 182 СК України, у редакції чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ст. 191 СК України).

При цьому, як розмір частки, так і розмір твердої грошової суми, визначається судом. Однак, суд позбавлений можливості змінити обраний позивачем спосіб стягнення аліментів.

Крім того, судом першої інстанції не враховано: дійсний матеріальний стан платника аліментів на час розгляду справи; встановлені законом прожиткові мінімуми, зокрема, для дітей відповідного віку, та не взято до уваги грошовий вираз визначеного розміру аліментів, що підлягатиме до сплати відповідачем і відповідно дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення аліментів у частці від доходу батька.

З матеріалів справи вбачається, проте судом першої інстанції не враховано, що відповідач має у власності квартиру загальною площею 66,8 кв.м. в м. Львові на пр. ОСОБА_9АДРЕСА_1, згідно щорічної декларації за 2016 рік у останнього наявні грошові активи, а саме 85 000 грн. 00 коп., 3200 Євро, 4700 доларів США.

З урахуванням обставин справи та зазначених правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають до задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 по 1665 грн. 00 коп. (одна тисяча шістсот шістдесят пять грн. 00 коп.) на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 30 жовтня 2015 року.

З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог, вирішенню також підлягає питання щодо розподілу відшкодування судових витрат.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_4 слід стягнути в користь держави 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок грн. 00 коп.) судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 704 грн. 00 коп. (сімсот чотири грн. 00 коп.) за подання апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, ч. 1 п. 1, 3 ст. 307, 308, ч. 1 п. 4 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2та ОСОБА_6 Аґлаї Сергіївни, ІНФОРМАЦІЯ_3, по 1665 грн. 00 коп. (одна тисяча шістсот шістдесят п»ять грн. 00 коп.) на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 30 грудня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок грн. 00 коп.) судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 704 грн. 00 коп. (сімсот чотири грн. 00 коп.) за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_8