Єд. унік. №243/3593/17
Провадження №2/243/2406/2017
26 квітня 2017 року м. Словянськ
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючий суддя Мінаєв І.М.,
при секретарі судового засідання Кобець О.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання № 2 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
У квітні 2017 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому на підставі договорів довічного утримання від 26.11.1997 року належить жиле приміщення, а саме: АДРЕСА_1, в якій з його згоди з 17.07.2012 року була зареєстрована член сімї позивача дочка ОСОБА_2 Остання з 2012 року в квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, внаслідок чого порушуються права позивача.
Просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 10 в буд. 44 по вул. Комяхова м. Словянська.
Позивач підтримала позовні вимоги, прохала їх задовольнити, подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлялася про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Суд зі згоди позивача вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договорів довічного утримання 1-2881,1-2883 від 26.11.1997 року, посвідчених Першою Словянською державною нотаріальною конторою (а. с. 4-7).
В зазначеному вище жилому приміщенні зі згоди власника ОСОБА_1 була зареєстрована як член сімї (дочка) відповідач ОСОБА_2, що підтверджено довідкою ОСББ «Локомотив» від 03.04.2017 року (а. с. 8).
З наданого суду акту від 12.04.2017 р., складеного відповідною комісією, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2012 року по час складання акту (а. с. 9).
Позивач як на підставу позовних вимог посилається на ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.
Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд зясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача.
Підставою свого позову позивач вказав порушення його прав власника житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідача, яка понад один рік (з 2012 року) не проживає в спірному приміщенні, не несе витрат по його утриманню, не сплачує комунальні послуги тощо, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення.
Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем.
Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника.
Судом встановлено, що власник спірного жилого приміщення ОСОБА_1П не змінився.
Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Кваліфікуючі спірні правовідносини, враховуючи, що позивач є власником будинку, а відповідач член сімї (дочка позивача), яка була зареєстрована в цьому жилому приміщенні, а у 2012 році звільнила спірне жиле приміщення, суд вважає, що йдеться про члена сімї власника житлового приміщення, а тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України, а застосування положень ЖК до цих відносин виключається. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому в даному випадку відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що тягне втрату членом сімї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого ст. 71 ЖК було б неправильним.
Відповідно до ст. 405 ЦК члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 через зміну місця проживання не проживає в спірному будинку з травня 2012 року, позивач до суду з даним позовом звернулася у квітні 2017 року, тобто на час звернення позивача до суду та на час вирішення справи пройшов один рік, як це передбачено ч. 2 ст. 405 ЦК, тобто позовні вимоги заявлені обґрунтовано і відповідач може бути позбавлений права на користування цим житлом, а позовні вимоги задоволенню підлягають.
Оскільки позовні вимоги задоволенню підлягають, то судові витрати позивача по сплаті судового збору під час звернення до суду покладаються на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 88, 208, 209, 213-215,224-226 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт МН № 911170, виданий МВМ Дзержинського РВ ГУМВС України в Харківській області 30.05.2007 року) такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 10 в будинку № 44 по вул.. Комяхова в м. Словянську Донецької області.
Апеляційна скарга на рішення суду подається через Словянський міськрайонний суд до апеляційного суду Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Рішення складене та підписане у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Суддя

Словянського міськрайонного суду ОСОБА_4