Провадження № 2/521/1303/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

за участю секретаря - Бурдейного В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК Джонсон» про визнання угоди недійсною, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства, що повністю належить іноземним інвесторам, "СК Джонсон" про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивач зазначав, що в період з 1997 року до 04.08.2016 р. працював у ТОВ "СК Джонсон" та сумлінно виконував свої відповідні трудові обов'язки. Відповідно до наказу ТОВ "СК Джонсон" від 08.08.2016 р. позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) на підставі угоди про припинення трудових відносин між позивачем та ТОВ "СК Джонсон", датованої 05.08.2016 р. Позивач стверджував, що його звільнення є незаконним, оскільки підписана ним угода про припинення трудових відносин не відповідала його волевиявленню, йому не було надано змоги ознайомитися зі змістом угоди до моменту її підписання, а керівництво ТОВ "СК Джонсон" примусило його підписати таку угоду із застосуванням морального тиску та без надання належних аргументів. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач стверджував, що в момент підписання угоди про припинення трудових відносин його самопочуття погіршилося, він не розумів, що трапилось, він зміг ознайомився зі змістом підписаної ним угоди про припинення трудових відносин та зрозумів такий зміст лише тоді, коли повернувся додому у м. Одеса. Підписання ж угоди мало місце у готелі, розташованому у Київській області, де ТОВ "СК Джонсон" проводило чергові збори.

Як зазначав позивач, зрозумівши, що він не бажає звільнятись, 06.08.2016 р. та 07.08.2016 р. він направив на адресу ТОВ "СК Джонсон" дві заяви про продовження трудових відносин, при цьому продублював дані заяви на електронні адреси керівництва відповідача. Також позивач зазначав, що після підписання угоди про припинення трудових відносин він перебував у шоковому стані. Згодом його стан погіршився, у зв'язку з чим він був змушений звернутися до лікарні. У Центрі реконструктивної та відновлювальної медицини ОНМудУ, куди його було направлено на лікування, йому було поставлено діагноз "дисциркуляторна енцефалопатія ІІ стадії змішаного генезу (артеросклеротична, вертебогенна), декомпенсація, зі стійким цефалгічним, вертигіозним синдромом, кризовий перебіг з церебро-васкулярними кризами з вираженим вегетативним компонентом (останній від 06.08.2016 р). Гіпертонічна хвороба 1 ст. ст. ризик 1".

Окрім цього позивач стверджував, що на день звернення до суду, всупереч вимогам законодавства, йому не було повернуто його трудову книжку. У зв'язку з цим, позивач вважав своє звільнення незаконним та просив суд поновити його на посаді менеджера по продажу ТОВ "СК Джонсон", стягнути на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 31 000 грн. та кошти у розмірі 456 000 грн. у якості відшкодування моральної та фізичної шкоди.

В процесі розгляду справи позивачем було збільшено заявлені позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу до 114 031 грн. Також позивачем було надано суду додаткові пояснення, в яких позивач, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові у справі № 6-1269цс16 від 26.10.2016 р., обґрунтовував незаконність його звільнення.

Також згодом у своїй заяві, датованій 30.03.2017 р. позивач доводив, що його звільнення є незаконним, оскільки до нього було застосоване психічне насильство з боку керівників відповідача. Крім цього позивач зазначав, що наказ про його звільнення підписано неповноважною особою, а також, що його підпис на квитанції про отримання наказу про звільнення було підроблено. У такій заяві позивач просив суд: визнати недійсною угоду про припинення трудових відносин між позивачем та ТОВ "СК Джонсон", датовану 05.08.2016 р.; скасувати наказ про звільнення позивача від 08.08.2016 р. № 74-ок; поновити позивача на посаді менеджера зі збуту комерційної служби ТОВ "СК Джонсон" з 08.08.2016 р.; стягнути з ТОВ "СК Джонсон" на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 218 517,80 грн; стягнути з ТОВ "СК Джонсон" відшкодування моральної та матеріальної шкоди у розмірі 456 000,00 грн.; допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заяву про збільшення позовних вимог та просили її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, вказуючи, що звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП проведено відповідно до вимог чинного законодавства. У поданих до суду запереченнях зазначив, що припинення трудових відносин та підписання угоди про припинення трудових відносин відбулось за наявності волевиявлення кожної із сторін та на підставі відповідної заяви позивача. Відповідач, відмовляючи позивачеві у задоволенні його заяв про продовження трудових відносин, діяв у рамках чинного трудового законодавства, яке не передбачає можливості анулювати раніше досягнуту згоду сторін про звільнення, зафіксовану в угоді про припинення трудових відносин, за наявності ініціативи лише однієї сторони. Також відповідач зазначав, що перебування позивача на лікуванні у лікувальному закладі не впливає на законність його звільнення, так як на стаціонарному лікуванні позивач перебував з 08.08.2016 р., остання криза (приступ) хвороби була зафіксована 06.08.2016 р. В той же час заяву про звільнення позивач написав 04.08.2016 р. Окрім цього, 05.08.2016 р. позивач знаходився на корпоративному заході ТОВ "СК Джонсон", що підтверджено відповідними фотографіями. Також листок непрацездатності позивача за період з 08.08.2016 р. по 17.08.2016 р. виданий із рядом порушень, зокрема, не містить певних обов'язкових підписів та відбитків печаток. Відповідач зазначав, що трудову книжку позивачеві не було видано, оскільки в останній день роботи він був відсутній на робочому місці, а п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 дозволяє пересилати трудові книжки поштою лише за письмовою згодою працівника.

У ході розгляду справи представником ТОВ "СК Джонсон" було надано додаткові пояснення, в яких відповідач обґрунтовував відсутність підстав для задоволення позову позивача з урахуванням правового висновку ВСУ, а також обґрунтовував наявність повноважень у керівника відділу кадрів на підписання наказу про звільнення позивача. Також представник відповідача просив застосувати строк позовної давності на звернення позивача до суду із вказаним позовом.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, заслухавши пояснення сторін, показання свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оцінивши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-65 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ "СК Джонсон" належить відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 27.06.1997 р. відповідно до наказу № 79-ок позивач працював у ТОВ "СК Джонсон" на посаді торгового представника. Відповідно до наказу від 01.11.2005 р. № 62-ок позивача було переведено на посаду менеджера зі збуту комерційної служби.

04.08.2016 р. позивачем було подано заяву на ім'я генерального директора ТОВ "СК Джонсон", згідно якої позивач просив звільнити його за угодою сторін з 08.08.2016 р. Згодом між позивачем та ТОВ "СК Джонсон" було підписано угоду про припинення трудових відносин від 05.08.2016 р., за якою сторони погодили припинення трудових відносин між позивачем та ТОВ "СК Джонсон" за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП з 08.08.2016 р. В такій угоді сторони погодили також ряд інших питань, зокрема, виплату премії та компенсації за невикористану відпустку позивача.

Судом також встановлено, що 06.08.2016 р. та 07.08.2016 р. позивачем на електронну пошту керівництва ТОВ "СК Джонсон" було направлено дві заяви про відкликання його заяви про звільнення та бажання продовжити трудові відносини з відповідачем. Згодом такі заяви позивачем також було надіслано на поштову адресу ТОВ "СК Джонсон", які були отримані за такою адресою 08.08.2016 р. та 09.08.2016 р. відповідно.

Оскільки, як було пояснено представником ТОВ "СК Джонсон", відповідач не мав наміру анульовувати раніше досягнену з позивачем домовленість про звільнення позивача, 08.08.2016 р. ТОВ "СК Джонсон" було видано наказ № 74-ок про звільнення позивача у цю дату за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) за підписом начальника відділу персоналу ТОВ "СК Джонсон" ОСОБА_2. Також у цей же день керівником відділу персоналу ТОВ "СК Джонсон" ОСОБА_2 було надіслано електронне повідомлення на адресу електронної пошти позивача, у якому повідомлялось про відсутність згоди ТОВ "СК Джонсон" на продовження трудових відносин з позивачем.

Як встановлено із наданих документів, з 08.08.2016 р. по 17.08.2016 р. позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Центрі реконструктивної та відновлювальної медицини ОНМудУ, де йому було поставлено діагноз "дисциркуляторна енцефалопатія ІІ стадії змішаного генезу (артеросклеротична, вертебогенна), декомпенсація, зі стійким цефалгічним, вертигіозним синдромом, кризовий перебіг з церебро-васкулярними кризами з вираженим вегетативним компонентом (останній від 06.08.2016 р). Гіпертонічна хвороба 1 ст. ст. ризик 1". Як підтверджено наданими позивачем копіями виписки із медичної карти № 4185 Медичного центру "INTOSANA" та виписки з історії хвороби № 13708 Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, з 28 серпня по 7 вересня 2016 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом "гострий панкреатит, набрякова форма". Як встановлено на підставі позовної заяви та пояснень позивача, такі захворювання позивач пов'язує із переживаннями, яких він зазнав унаслідок свого звільнення.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вважав, що наведені вище обстави свідчать про незаконність його звільнення. Однак суд не може погодитись з такою позицією та вважає, що підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі відсутні з огляду на наступне.

Згідно з п. 8 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Як було встановлено судом, між позивачем та ТОВ "СК Джонсон" було досягнуто взаємної домовленості про припинення трудових відносин за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП з 08.08.2016 р. відповідно до заяви позивача від 04.08.2016 р., про що було підписано угоду про припинення трудових відносин від 05.08.2016 р. Однак суду не було надано доказів, які б підтверджували існування взаємної згоди на анулювання такої домовленості між позивачем та відповідачем. Таким чином, суд дійшов висновку, що за відсутності згоди ТОВ "СК Джонсон" на анулювання домовленості про звільнення позивача, зафіксоване в угоді про припинення трудових відносин, таке звільнення є законним.

Суд вважає недоведеними посилання позивача на те, що підписання ним угоди про припинення відбувалося без його волевиявлення та із застосуванням до нього психічного насильства. Так, в ході розгляду справи позивачем не було надано жодних доказів щодо застосування до нього погроз, тиску чи психічного насильства.

Для встановлення обставин справи судом в якості свідків було допитано працівників ТОВ "СК Джонсон" ОСОБА_2, що займає посаду керівника відділу персоналу, ОСОБА_3, що займає посаду керівника відділу підтримки та розвитку продажів та ОСОБА_4, що займає посаду генерального директора ТОВ "СК Джонсон", які пояснили, що угоду про припинення трудових відносин було підписано з позивачем у їхній присутності, підписання відбувалося у спокійній обстановці, позивачеві було надано текст угоди для ознайомлення, і він у присутності свідків ознайомлювався з текстом такої угоди, а також задав питання щодо сум, які підлягають виплату у зв'язку з можливим звільненням. Свідки надали пояснення, що жодного конфлікту з позивачем не існувало, йому не висловлювалися погрози чи ультиматуми про звільнення. Також, за показаннями свідків, під час підписання угоди про звільнення позивач не мав хворобливого чи стурбованого вигляду. Окрім цього, як було пояснено свідками і не заперечувалось позивачем, 05.08.2016 р., після підписання угоди про припинення трудових відносин, позивач був присутнім на корпоративному заході ТОВ "СК Джонсон" для працівників, що мав розважальний характер, та відвідування якого мало добровільний характер. Під час заходу позивач поводив себе спокійно, питання його звільнення для обговорення не підіймав.

Суд вважає, що надані позивачем виписка з медичної карти стаціонарного хворого № 4102/973, видана Центром реконструктивної та відновлювальної медицини, та листок непрацездатності серії АГЗ № 059649, виписка із медичної карти № 4185 Медичного центру "INTOSANA" та виписка з історії хвороби № 13708 Військово-медичного клінічного центру Південного регіону не доводять наявності у нього хворобливого чи шокового стану під час підписання угоди про припинення трудових відносин, оскільки такі документи свідчать про хворобливий стан, який настав у позивача уже після підписання ним такої угоди. Також позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між його звільненням та такими захворюваннями.

Крім цього, ч. 3 ст. 40 КЗпП забороняє звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, однак позивача було звільнено за угодою сторін, а на таку підставу звільнення дана заборона не поширюється.

Суд також погоджується, що правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 26.10.2016 р. у справі №404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16), не свідчить про наявність підстав для визнання звільнення позивача незаконним. Як зазначено у такій постанові ВСУ, у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу). Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Керуючись таким правовим висновком, позивач дійшов помилкового висновку щодо того, що факт відкликання працівником раніше поданої ним заяви про звільнення за угодою сторін за замовчуванням означає, що звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП є незаконним. Однак суд вважає, що оскільки за обставинами справи між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП, а в подальшому волевиявлення щодо анулювання такої домовленості було одностороннім (лише зі сторони позивача), відповідно до зазначеного правового висновку ВСУ відсутні підстави для визнання звільнення позивача незаконним та поновлення його на роботі.

Суд звертає увагу, що аналогічні висновки неодноразово зазначались ВСУ в рішеннях в інших справах, наприклад, у рішенні ВСУ від 13.01.2010 року у справі № 6-18774св09, ухвалі ВСУ від 25.02.2004 року, ухвалі ВСУ від 15.10.2003 року у справі № 6-16376кс02, постанові ВСУ від 15.10.2003 року у справі № 21-320а13, ухвалі ВСУ від 01.10.2008 року у справі № 6-15298ск08.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що зазначений правовий висновок ВСУ стосується суттєво інших обставин справи. Перш за все, у справі, що розглядалася, не існувало підписаної угоди про звільнення, а тому не було жодних доказів досягнення взаємної згоди працівника та роботодавця про звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП. Свою ж заяву про звільнення, яка підтверджувала одностороннє волевиявлення працівника, до моменту фактичного звільнення працівник відкликав.

Крім цього, у такій справі було доведено факт відсутності волевиявлення працівника на звільнення, включаючи в момент подання ним заяви про звільнення. Як було встановлено судами у такій справі, заяву про звільнення було датовано 30.03.2015 р., але фактично таку заяву працівник написав набагато раніше, а саме - 05.12.2014 р., а дату 30.03.2015 р. працівник вказав на вимогу керівника (такий факт підтверджено рядом доказів (факсимільне повідомлення, покази свідків, статті в газеті та інше). Заяву про відкликання заяви про звільнення працівником датовано 13.03.2015 року, тобто датою, що передує даті, вказаній у заяві про звільнення. Також факт тиску і того, що працівника змусили написати заяву про звільнення з майбутньою датою, підтверджується численними скаргами працівника, поданими також набагато раніше, ніж дата заяви про звільнення 30.03.2015 р., а також показами трьох свідків. Однак у справі, що розглядається, подібні обставини відсутні.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що наказ про його звільнення було підписано неповноважною особою. Як було встановлено судом на підставі поданих доказів, а саме, пунктів 8.3 і 8.5 статуту ТОВ "СК Джонсон, затвердженого 15.04.2011 р., підпунктів 6.1.2 і 6.1.2 Положення про Дирекцію ТОВ "СК Джонсон" від 30.05.2016 р., пункту 1.2 і підпункту 1.3.2 додатку № 3 до такого Положення, рішення загальних зборів учасників ТОВ "СК Джонсон" від 30.05.2016 р., керівник відділу персоналу ОСОБА_2, як член виконавчого органу ТОВ "СК Джонсон", була уповноважена підписувати наказ № 74-ок від 08.08.2016 р. про звільнення позивача.

Суд також відхиляє доводи позивача про те, що його підпис на квитанції кур'єрської служби, якою підтверджується отримання ним 11.08.2016 р. наказу про звільнення, був підроблений, оскільки такі доводи суперечать раніше наданим поясненням позивача. Так, судом встановлено, що у своїх поясненнях щодо поновлення строку позовної давності позивач вказав, що копію наказу він отримав поштою саме 11.08.2016 р.

Судом також встановлено на підставі наданих доказів та пояснень сторін, зокрема, листа від 08.08.2016 р. вих. № 98-о, заяви позивача від 28.10.2016 р., накладної про отримання такого листа від 06.12.2016 р., листа від 07.12.2016 р. (вих. №141-ок) щодо відправки трудової книжки, що ТОВ "СК Джонсон" не було порушено вимог законодавства щодо видачі позивачеві його трудової книжки, оскільки затримка у видачі такої трудової книжки сталася з вини позивача.

Суд відхиляє вимогу позивача про визнання угоди про припинення недійсною за ст. 231 Цивільного кодексу України як таку, що не може бути задоволена у трудовому спорі. Як зазначено у правовому висновку, викладеному в постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 24.06.2015 р. у справі № 6-530цс15, враховуючи, що згідно зі ст. 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема, статтями 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту). Трудовий договір не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину, та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину

Крім цього, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з ТОВ "СК Джонсон" на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення з ТОВ "СК Джонсон" відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі порушень законних прав працівника, які призвели до моральних страждань. Будь-яких порушень прав позивача відповідачем судом не встановлено, і тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідним від рішення про незаконність звільнення працівника, тому суд приходить до висновку, що підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

У зв'язку з вищевикладеним суд вважає, що правові підстави для визнання недійсною угоди про припинення трудових відносин з позивачем, скасування наказу відповідача про звільнення позивача із займаної посади та поновлення позивача на роботі у ТОВ "СК Джонсон" відсутні. Відповідно немає підстав для стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди і матеріальної шкоди.

Керуючись ст. 231 Цивільного кодексу України, ст.ст.21, 36, 235, 237-1 Кодексу Законів про працю, ст.ст..10, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК Джонсон» про визнання угоди недійсною, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН