АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/189/17 Справа № 202/8282/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної установи «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона почала працювати у Дніпропетровському науково-дослідницькому інституті гастроентерології з 28.04.1987 року на посаді старшого лаборанта. У даному закладі вона працювала 28 років, стала кандидатом медичних наук, старшим науковим співробітником та завідувачем діагностичного відділу Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України». З 2007 року ОСОБА_2 почала працювати над науковою дисертацією, науковим консультантом якої з 2012 року став новопризначений директор інституту ОСОБА_3. Проте, в подальшому, через незгоду позивачки з деякими вимогами ОСОБА_3 щодо її дисертації, ставлення останнього до ОСОБА_2 стало негативним. ОСОБА_3 став викликати її та змушував писати пояснювальні записки без будь-якого приводу. Таке ставлення унеможливлювало її наукову та професійну діяльність. 08.01.2015 року вона була неправомірно притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за систематичне порушення правил внутрішнього трудового розпорядку та посадових обовязків. Даний наказ був винесений безпідставно, адже всі свої посадові обовязки вона виконувала належним чином, жодних порушень трудової дисципліни не допускала. Зі змістом даного наказу, всупереч вимогам ч. 4 ст. 149 КЗпП України, її не ознайомили. ОСОБА_3 всупереч вимогам ст. 152 КЗпП України здійснив подвійне притягнення її до відповідальності, адже він за одне і те ж порушення виніс наказ про оголошення їй догани за систематичне порушення правил внутрішнього трудового розпорядку та посадових обовязків від 08.01.2015 року і одночасно виніс питання про те ж саме порушення трудової дисципліни на розгляд профспілкового комітету трудового колективу, засідання якого відбулося 14.01.2015 року. На початку липня 2015 року на підставі затвердженого графіку відпусток був виданий наказ про її чергову відпустку з 13.07.2014 року по 17.08.2015 року. Перед відпусткою вона мала виконати вимоги наказу від 03.07.2015 року №88 в частині передачі матеріальних цінностей відділу до ОСОБА_4 Протягом 09.07.2015 - 10.07.2015 року у відділі працювала комісія з перевірки наявності матеріальних цінностей, які перебувають на балансі відділу. 10.07.2015 року зазначена комісія виявила, що у відділі відсутня система капсульної ендоскопії, яка на підставі строкового договору, тимчасово, до грудня 2014 року, надавалася їхньому відділу Товариством з обмеженою відповідальністю «Модусмедіка», та на виконання даного договору була вчасно повернута власнику - ТОВ «Модусмедіка». Виявивши цей факт, комісія надала їй на підпис документ, який ані за формою, ані за змістом не відповідав вимогам, що висуваються до актів приймання-передачі матеріальних цінностей, які вона завжди підписувала. Цей документ вона відмовилася підписати, вказала на той факт, що все обладнання, яке є власністю та знаходиться на балансі діагностичного відділу Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України», завідувачем якого вона була, знаходиться на місці, а система капсульної ендоскопії знаходиться у свого власника - ТОВ «Модусмедіка». Але, як вона дізналася пізніше, 10.07.2015 року було безпідставно винесено новий наказ про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани за невиконання вимог наказу від 03.07.2015 року №88 в частині передачі матеріальних цінностей до ОСОБА_4 та, нібито, самовільну передачу високовартісного медичного обладнання системи капсульної ендоскопії ТОВ «Модусмедіка». Більше того, в цей же день, 10.07.2015 року було винесено наказ про скасування її чергової щорічної відпустки для зясування всіх обставин. Про винесення даних наказів її повідомлено не було. З 13.07.2015 року по 17.08.2015 року вона знаходилася у відпустці і на роботу не виходила. Вже 15.07.2015 року вона отримала заробітну плату за час відпустки в сумі 3407,92 гривень. 17.08.2015 року позивач вийшла на роботу та дізналася про те, що 10.07.2015 року було винесено наказ про оголошення їй догани за невиконання вимог наказу від 03.07.2015 року та наказ про скасування наказу про надання їй чергової щорічної відпустки. Таким чином, директор Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України» ОСОБА_3 неправомірно, всупереч вимогам Закону України «Про відпустки», виніс наказ від 10.07.2015 року №94о про скасування наказу про надання їй чергової щорічної відпустки. 17.08.2015 року директор Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України» ОСОБА_3 вкотре став перешкоджати її науковій діяльності, адже вона звернулася до нього з доповідною, якою довела до його відома, що її наукова робота була прийнята до друку, а вона запрошена до представлення стендової доповіді на Європейському гастроентерологічному тижні UEG Week 2015. Участь у даному заході та витрати на дорогу погодилося оплатити ТОВ «Олімпас Москва» - дистрибютор медичного ендоскопічного обладнання. Але в усній формі їй було відмовлено, а на письмову доповідну записку навіть не було надано жодної відповіді. З цих причин її поїздка для участі була під загрозою зриву. Виконуючи неправомірний наказ від 10.07.2015 року №94о про скасування наказу про надання їй чергової щорічної відпустки, бухгалтерія здійснилавідрахування з її заробітної плати за період з 17.08.2015 року по 31.08.2015 року та не нарахувала їй аванс в сумі 1500,00 гривень за серпень 2015 року, пояснивши свої дії тим, що кошти за перебування у відпустці вона отримала безпідставно, тому нарахування та виплати заробітної плати за серпень 2015 року не буде. Після цього вона змушена була написати заяву ОСОБА_3 про те, що її не повідомили про скасування наказу про відпустку, та про неправомірність невиплати їй заробітної плати. Після цього, 28.08.2015 року на її рахунок була нарахована частина заробітної плати за серпень 2015 року у сумі 1667,19 грн. Але нарахування та виплати авансу в сумі 1500,00 гривень за серпень 2015 року бухгалтерія так і не здійснила. 21.09.2015 року директором Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України» ОСОБА_3 було видано наказ №115 про її, позивачки, звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Підставою для її звільнення стали вищеописані порушення трудової дисципліни, які нібито були нею допущені, та за які раніше їй були оголошені догани наказами №32 ос від 08.01.2015 року та №80 ос від 10.07.2015 року. Зазначає, що директором ДУ «Інститут гастроентерології НАМН України» ОСОБА_3 було вкотре порушено вимоги ст. 149 КЗпП України, частина друга якої містить імперативний припис: «за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення», адже підстав для застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не було жодних, тому директором було вдруге застосоване до неї стягнення за ті порушення, за які раніше вже були оголошені догани. При звільненні роботодавець не пропонував їй, позивачці, надати відповідні пояснення. Таким чином, її було звільнено з порушенням матеріальних норм трудового законодавства, а також з порушенням порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності. Внаслідок незаконного звільнення їй було завдано значної моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона протягом тривалого часу зазнавала від директора та адміністрації приниження та безпідставні звинувачення у порушенні трудової дисципліни, не могла спокійно здійснювати наукову діяльність, професійні обовязки, і, в результаті, безпідставно була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї сімї. Також вона змушена переживати постійні хвилювання про те, як знайти роботу, яка б відповідала її карєрним досягненням та надавала змогу продовжувати наукові дослідження і роботу над докторською дисертацією. Тому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила визнати її звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, незаконним та поновити її на роботі у Державній установі «Інститут гастроентерології НАМН України» на посаді завідувача діагностичного відділу Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України»; стягнути з Державної установи «Інститут гастроентерології НАМН України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 1500,00 гривень, які були неправомірно вирахувані із її заробітної платні за серпень 2015 року, а також 10000,00 гривень компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану неодноразовим неправомірним притягненням до дисциплінарної відповідальності та незаконним звільненням (а.с.38-42 т.2).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_2 з 28 квітня 1987 року працювала старшим лаборантом відділення профілактики і епідеміології захворювань органів травлення у Дніпропетровському науково-дослідному інституті гастроентерології, назва якого у подальшому змінювалася. Позивачка працювала у відповідача на різних посадах, зокрема на посаді молодшого наукового співробітника, наукового співробітника, старшого наукового співробітника, вченого секретаря, що підтверджується копією її трудової книжки БТ-І №5851528, виданої 06.01.1987 року (а.с.4-8 т.1).

03 березня 2014 року ОСОБА_2 наказом №34 від 28.02.2014 року було призначено на посаду завідувача діагностичного відділу на загальних засадах у Державній установі «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України», та з того часу почала обіймати зазначену посаду (а.с. 9 т.1).

Пунктом 4.1 посадової інструкції позивачки визначено, що завідувач відділу несе відповідальність за чітке та своєчасне виконання своїх посадових обов»язків, які передбачені Посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Президією академії медичних наук України 15.05.2007 року ОСОБА_2 нагороджено почесною грамотою за активну участь у здійсненні наукових програм, високий професіоналізм та з нагоди Дня науки (а.с.13 т.1).

Також, 26.02.2013 року Президією національної академії медичних наук України позивачку нагороджено за багаторічну сумлінну працю, високий професіоналізм та організаторські здібності, значний внесок у розвиток гастроентерології науки та з нагоди 20-річчя від дня заснування НАМН України (а.с. 14 т.1).

На підставі наказу МОЗ України №131-КИ від 21.11.2014 року ОСОБА_2 нагороджено подякою Міністерства охорони здоровя України за вагомі досягнення у професійній діяльності та сумлінну працю (а.с. 12 т.1).

Відповідно до копії наказу №32 ос від 08.01.2015 року «Про винесення догани ОСОБА_2О.» за порушення правил трудового розпорядку (п.п. «б» та «г» п.3.1) та посадової інструкції (п. 1.3, 1.4, 4.1) завідувачу діагностичним відділом кандидату медичних наук ОСОБА_2 винесено догану (а.с. 42 т.1).

Відповідно до копії наказу №80 ос від 10.07.2015 року «Про винесення догани ОСОБА_2О.» за безвідповідальне відношення до своїх функціональних обовязків, порушення п. 1.4 та 4.1. посадової інструкції та п. 3.1 «Обовязки працівників інституту» Правил внутрішнього розпорядку, самовільну передачу високовартісної системи капсульної ендоскопії фірмі, відмову підписати акт прийому-передачі, в якому зафіксовано відсутність обладнання, некоректну та неадекватну поведінку до членів комісії та керівних посадових осіб, невиконання розпорядження та наказу директора установи, завідуючому діагностичним відділом ОСОБА_2 винесено догану (а.с.43 т.1).

Зазначені вище накази №32 ос від 08.01.2015 року та №80 ос від 10.07.2015 року у судовому порядку, на час розгляду справи, не оскаржені, що стверджується змістом позовної заяви та підтверджується поясненнями позивачки та її представника в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Крім того, наказом №88о від 03.07.2015 року позивачці була надана щорічна відпустка з 13.07.2015 року (а.с.43 т.1).

Як вбачається з наданих на ухвалу суду копій табелів обліку використання робочого часу, ОСОБА_2 була відсутня на роботі в період з 13.07.2015 року по 17.08.2015 року (а.с. 209-210, 211-212 т.2).

Відповідно до наказу №94 о від 10.07.2015 року «Про скасування наказу №88о від 03.07.2015 року», у звязку з тим, що при прийомі-передачі матеріальних цінностей завідуючою діагностичним відділом ОСОБА_2 на період її щорічної відпустки молодшому науковому співробітнику цього ж відділу ОСОБА_4 виявлена відсутність системи високовартісної капсульної ендоскопії, яка знаходиться у діагностичному відділі на підзвіті у ОСОБА_2, не підписання нею акту передачі, було скасовано наказ від 03.07.2015 року №88о про надання щорічної відпустки ОСОБА_2 з 13.07.2015 року до підписання нею акту прийому-передачі матеріальних цінностей (а.с. 44 т.1).

Колегія зауважує, що зазначений вище наказ №94 о від 10.07.2015 року позивачкою не оскаржувався, що стверджується поясненнями останньої та її представника в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Наказом №115 від 21.09.2015 року позивачку було звільнено з займаної посади завідуючого діагностичним відділом 22.09.2015 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с.11 т.1).

У якості підстав винесення наказу №115 від 21.09.2015 року, він містить посилання на наступні документи:

-наказ №32 ос від 08.01.2015 року про винесення догани;

-наказ №80 ос від 10.07.2015 року про винесення догани;

-доповідна записка заступника директора з наукової роботи, к.мед.н. ОСОБА_5 від 21.09.2015 року;

-повідомлення профспілкового комітету від 21.09.2015 року про надання згоди на звільнення;

-витяг з протоколу засідання профспілкового комітету №19 від 21.09.2015 року.

Зміст наказів №32 ос від 08.01.2015 року та №80 ос від 10.07.2015 року наведено вище.

Доповідна записка заступника директора з наукової роботи, к.мед.н. ОСОБА_5 від 21.09.2015 року містить посилання на те, що ОСОБА_2 не виконала вимоги наказу від 03.07.2015 року за №88 в частині передачі матеріальних цінностей; щодо відсутності в наявності високовартісного медичного обладнання системи капсульної ендоскопії; щодо відсутності можливості спілкування з ОСОБА_2 у зв»язку з її відсутністю на роботі (а.с. 45 46 у т. 1).

У повідомленні профспілкового комітету від 21.09.2015 року та у витягу з протоколу засідання профспілкового комітету №19 від 21.09.2015 року вказано про надання згоди профспілковим комітетом на звільнення позивачки за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Факти порушення трудової дисципліни, що, на думку профспілкового органу, є підставами для звільнення позивачки, обґрунтування висновків профкому у вказаних документах не зазначені.

Відповідачем надано суду копію акту від 21.09.2015 року, згідно якого позивачка була повідомлення про проведення засідання профкому з питання її звільнення, але відмовилась від надання розписки про отримання зазначеного повідомлення (а.с. 83 у т. 1).

Судом встановлено, що позивачка є членом профспілки ДУ «Інститут гастроентерології НАМНУ», що стверджується відповідною заявою та обліковою карткою члена профспілки (а.с. 200, 201 у т. 2), визнається сторонами.

Колегія звертає увагу, що матеріали справи не містять письмових пояснень позивачки, що повинні були бути надані до видання роботодавцем наказу про звільнення. Будь-яких доказів виконання відповідачем вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України щодо обов»язку роботодавця зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не представлено; акти відмови позивачки від надання роботодавцю відповідних пояснень в матеріалах справи відсутні. Клопотання про надання суду апеляційної інстанції відповідних доказів чи витребування їх судом відповідачем не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання.

Згідно доводів позивачки, до винесення наказу про звільнення їй не пропонувалось роботодавцем надати відповідні письмові пояснення.

На а.с. 84 у т. 1 знаходиться копія акту, який містить дату його складання 22.09.2012 року, де зазначено, що позивачка відмовилась від отриманнякопії наказу про її звільнення та від проставлення підпису за одержання оригіналу трудової книжки.

Згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року про те, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно з вимогами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до ч.ч. І, 2 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст. 149 КЗпП України згідно з якою, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (ч.2 ст. 149 Кодексу).

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч.3 ст. 149 Кодексу).

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ч.4 ст. 149 Кодексу).

Крім того, частинами 1-5 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; враховуючи недоведення відповідачем наявності підстав для винесення наказу про звільнення позивачки №115 від 21.09.2015 року; встановивши факт невиконання роботодавцем вимог ч. 1 ст. ст. 149 КЗпП України щодо обов»язку зажадати від позивачки письмових пояснень до застосування дисциплінарного стягнення, - колегія дійшла висновку про доведеність факту порушення трудових прав позивачки, наявність підстав для визнання неправомірним наказу про дисциплінарне звільнення позивачки, необхідність поновлення її на роботі та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітну за весь час вимушеного прогулу і моральної шкоди, зважаючи на наступне.

У наказі №115 від 21.09.2015 року зазначено, що позивачка звільнена за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с.11 т.1). У тексті наказу не вказано в чому саме полягає трудовий проступок позивачки, що став підставою для звільнення; не вказано який саме трудовий обов»язок чи яке саме правило внутрішнього трудового розпорядку не виконано або порушено; не зазначено дату вчинення чи виявлення такого порушення.

В наказі №115 від 21.09.2015 року, саме у якості підстав його винесення, наявне посилання на наступні документи:

-накази №32ос від 08.01.2015 року та №80ос від 10.07.2015 року, якими позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган; правомірність вказаних наказів позивачкою у судовому порядку не оспорюється;

-доповідна записка заступника директора з наукової роботи, к.мед.н. ОСОБА_5 від 21.09.2015 року, яка містить посилання на те, що ОСОБА_2 не виконала вимоги наказу від 03.07.2015 року за №88 в частині передачі матеріальних цінностей; щодо відсутності в наявності високовартісного медичного обладнання системи капсульної ендоскопії; щодо відсутності можливості спілкування з ОСОБА_2 у зв»язку з її відсутністю на роботі (а.с. 45 46 у т. 1);

-повідомлення профспілкового комітету від 21.09.2015 року про надання згоди на звільнення та витяг з протоколу засідання профспілкового комітету №19 від 21.09.2015 року, де зазначено про надання згоди профспілковим комітетом на звільнення позивачки за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Факти порушення трудової дисципліни, що, на думку профспілкового органу, є підставами для звільнення позивачки, обґрунтування висновків профкому у вказаних документах не зазначені.

Враховуючи зміст наказу №115 від 21.09.2015 року та додатків до нього, колегія приймає до уваги доводи позивачки про те, що її звільнення є повторним притягненням до дисциплінарної відповідальності за фактами, викладеними у наказі №80ос від 10.07.2015 року (відсутність у відділі системи капсульної ендоскопії; відмова підписати акт передачі матеріальних цінностей), яким її вже притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Доводи відповідача про те, що наказ про звільнення позивачки було винесено у зв»язку з виявленням нового трудового проступку нездійснення ОСОБА_2 контролю своєчасного проведення метрологічної повірки медичного обладнання, зокрема, апаратів SAS660-A Xario Toshiba система діагностична УЗ, базової системи «Саноскоп-30» Kranzbunbr» - є недоведеними, спростовуються змістом наказу №115 від 21.09.2015 року та доданих до нього документів, які не містять жодного посилання на нездійснення позивачкою контролю своєчасного проведення метрологічної повірки обладнання, що є її посадовим обов»язком, згідно п.2.18. Посадової інструкції завідувача діагностичним відділенням ДУ «Інститут гастроентерології НАМНУ» (а.с. 206 207 у т. 2).

Крім того, без поважних причин відповідачем не виконана ухвала апеляційного суду від 13.12.2016 року в частині надання суду до 31.12.2016 року письмових доказів щодо строків (періодичності) метрологічної повірки медичного обладнання, стосовно якого позивачкою, за твердженням відповідача, не здійснено контроль своєчасності проведення такої повірки (а.с. 115 117 у т. 2). Ухвала про витребування доказів від 13.12.2016 року отримана представником відповідача у день її постановлення, що стверджується відповідною розпискою на а.с. 121 у т. 2. Ні у визначений в ухвалі строк, ні у наступне судове засідання 24.01.2017 року вищевказані письмові докази відповідачем не представлені. Згідно пояснень представника відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 24.01.2017 року, письмові докази щодо строків (періодичності) метрологічної повірки певного медичного обладнання, зокрема, апаратів SAS660-A Xario Toshiba система діагностична УЗ, базової системи «Саноскоп-30» Kranzbunbr», - відповідачем не надані, про наявність поважних причин непредставлення таких доказів відповідачем не зазначено; клопотань про надання додаткового часу для представлення вищевказаних письмових доказів не заявлено; викладене стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції від 24.01.2017 року.

Враховуючи викладене, колегія дійшла висновку про недоведеність позивачем самого факту нездійснення своєчасної повірки вказаного вище медичного обладнання діагностичного відділу у Державній установі «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» станом на час винесення наказу про звільнення позивачки 21.09.2015 року.

Представлені суду письмові пояснення в.о.директора ОСОБА_5 та доповідна техніка-метролога ОСОБА_6, які датовані 02.09.2015 року, про невиконання позивачкою її обов»язку щодо здійснення контролю своєчасного проведення метрологічної повірки медичного обладнання не спростовують наведених вище висновків суду, оскільки не містять посилань на відповідну технічну документацію з інформацією щодо строків (періодичності) проведення повірок певного медичного обладнання, не відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України (а.с. 86 т. 1, а.с. 208 т. 2).

Апеляційним судом встановлено, що при вирішенні питання про звільнення позивачки роботодавцем було грубо порушено положення ч. 1 ст. 149 КЗпП України, не вжито необхідних заходів для з»ясування фактичних обставин, не запропоновано ОСОБА_2 надати відповідні письмові пояснення. Даний факт визнається позивачкою та підтверджується відсутністю у матеріалах справи копії таких пояснень. Будь-яких доказів виконання вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції відповідачем не представлено; акти щодо відмови позивачки від надання роботодавцю пояснень, у зв»язку зі звільненням у вересня 2015 року, в матеріалах справи відсутні. Клопотання про представлення суду апеляційної інстанції відповідних доказів чи витребування їх судом відповідачем не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання.

Суд приймає до уваги доводи позивачки про існування між нею, як особою, що займала посаду керівника відділу, та адміністрацією відповідача вкрай напружених, конфліктних відносин, що не заперечується представником відповідача та підтверджується, зокрема, наданими суду численними доповідними, які оформлювались як ОСОБА_2 з приводу організації роботи та матеріально-технічного стану діагностичного відділу, так і іншими працівниками інституту стосовно дій позивачки (а.с. 195 215 у и. 1), а також показами допитаного місцевим судом свідка ОСОБА_7, яка працює вченим секретарем у ДУ «Інститут гастроентерології НАМНУ» та зазначила, що ОСОБА_2 на засіданнях вченої ради задавала провокаційні запитання, вносила деструктив у роботу інституту.

Крім того, колегія звертає увагу, що ОСОБА_2 до грудня 2014 року, перебуваючи у трудових стосунках з відповідачем, отримувала заохочення у 2007, 2013 та 2014 роках у вигляді грамот та подяки, зокрема, за активну участь у здійсненні наукових програм, високий професіоналізм, багаторічну сумлінну працю, організаторські здібності, значний внесок у розвиток гастроентерології науки та вагомі досягнення у професійній діяльності (а.с. 22 24 у т. 1).

На викладені вище факти місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі обставини справи не встановив, що призвело до хибного висновку про дотримання відповідачем вимог трудового законодавство та спричинило ухвалення незаконного рішення по суті позовних вимог, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання незаконним наказу ДУ «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» №115 від 21.09.2015 року про звільнення ОСОБА_2, поновлення останньої на посаді завідувача діагностичним відділом ДУ «Інститут гастроентерології НАМНУ».

Поновленню на роботі позивачка підлягає з 23 вересня 2015 року, оскільки останнім днем її роботи, згідно наказу про звільнення та табелю обліку робочого часу, було 22 вересня 2015 року.

Колегія звертає увагу, що даний позов подано до суду 26.10.2015 року, тобто з порушенням передбаченого ст. 233 КЗпП України місячного строку, який сплив 22.10.2015 року (четвер). Однак, приймаючи до уваги, що 24 та 25 жовтня 2015 року були вихідними днями, період порушення процесуального строку є незначним, враховуючи важливість і значущість порушеного конституційного права позивачки, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для поновлення даного процесуального строку.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

До такого висновку дійшов також Верховний Суд України в своїй постанові №6-511цс16 від 25 травня 2016 року.

Приймаючи до уваги зміст наданої відповідачем довідки від 29.12.2016 року про розмір заробітної плати ОСОБА_2, оформленої згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з відповідними змінами та доповненнями, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 23.09.2015 року по 24.01.2017 року у сумі 75906,63 грн., виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивачки - 220,98 грн. (а.с. 203 т. 2).

Доводи представника відповідача про те, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зменшенню на розмір заробітної плати, що отримана особою за іншим місцем роботи під час вимушеного прогулу, не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Разом з тим, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки 1500,0 грн. «відрахованих із заробітної платні за серпень 2015 року» не підлягає задоволенню, оскільки, згідно досліджених апеляційним судом табелю обліку робочого часу позивачки за серпень 2015 року, розрахункового листа за той самий період, бухгалтерської довідки від 29.12.2016 року, - за серпень 2015 року позивачці роботодавцем правильно розраховано розмір заробітної плати, відповідно до кількості відпрацьованих нею робочих днів. Викладене також підтверджується поясненнями головного бухгалтера відповідача ОСОБА_8, яка була допитана місцевим судом у якості свідка.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи викладені вище обставини, встановивши факт порушення трудових прав ОСОБА_2 у зв»язку з незаконним звільненням, що спричинило моральні переживання позивачки через неправомірність дій роботодавця, втрату сталих життєвих зв»язків, неможливість виконувати звичну роботу, якій позивачкою присвячено суттєву частину її життя, необхідність вживання додаткових зусиль для організації свого життя; зважаючи на характер і тривалість моральних переживань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія дійшла висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі 2000,00 гривень.

Згідно ч.ч. 1 та 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, а також положення ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08 липня 2011 року (зі змінами), на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1733,46 грн. з відповідача ДУ «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України».

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення на її користь з Державної установи «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі платежу за один місяць в сумі 4751, 07 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, оскаржуване рішення було прийнято з порушенням вимог матеріального та процесуального закону, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної установи «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» задовольнити частково.

Наказ Державної установи «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» №115 від 21.09.2015 року про звільнення ОСОБА_2 визнати незаконним.

Поновити ОСОБА_2 на посаді завідуючого діагностичним відділом у Державній установі «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» з 23 вересня 2015 року.

Стягнути з Державної установи «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 75906 (сімдесят пять тисяч девятсот шість) грн. 63 коп. та моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп., а всього 77906 (сімдесят сім тисяч девятсот шість) грн. 63 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної установи «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» на користь держави судовий збір в сумі 1733 (одну тисячу сімсот тридцять три) грн. 46 коп.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення на її користь з Державної установи «Інститут гастроентерології Національної академії медичних наук України» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі платежу за один місяць в сумі 4751 (чотири тисячі сімсот пятдесят одна) грн. 07 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді