Справа № 161/2205/17
Провадження № 2/161/1539/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гринь О.М.,

при секретарі Муригіній А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 20 грудня 1980 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2014 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу ними було придбано за спільні кошти кооперативну квартиру АДРЕСА_1. Пайові внески за квартиру сплачувались поквартально з третього кварталу 1987 року по перший квартал 1992 року включно. Ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу по пр. Соборності, 20а/176 в м. Луцьку було видано 06 липня 1988 року на імя ОСОБА_2 до складу сімї входили дружина ОСОБА_1. донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5. Незважаючи на те, що у вказаній квартирі відповідач не проживає з 2011 року, їй стало відомо, що 17 вересня 2014 року ОСОБА_2 одноособово приватизував вищевказану квартиру. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки квартира придбана нею та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі шляхом сплати у повному обсязі у 1992 році пайового внеску до кооперативу коштів, які були одержані внаслідок сумісної праці сімї члена кооперативу, а тому, вказана квартира є обєктом права спільної сумісної власності членів сімї.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13 листопада 2017 року, просить визнати квартиру АДРЕСА_2 обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя.

Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, представник позивача подав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просив позов задовольнити в повністю.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

Представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_6 подала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1980 року, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2014 року шлюб між ними розірвано (а.с.9,10).

Також встановлено, що 06 липня 1988 року ОСОБА_2 з сімєю Виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів видано ордер №57 на право зайняття житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_2. Склад сімї: дружина ОСОБА_7, дочка ОСОБА_4, син ОСОБА_3 (а.с.13).

З довідки Луцької кооперативної житлово-експлуатаційної контори №8 від 03 лютого 2017 року №3/1 встановлено, що ОСОБА_2 є членом кооперативу №57 на пр. Соборності, 20а/176. Перший пайовий внесок сплачений в обєднаний кооператив до заселення будинку в сумі 3300 крб. Заборгованості по сплаті пайових внесків немає. Залишок сплачено в першому кварталі 1992 році в повному обсязі (а.с.21).

Таким чином, за спірну кооперативну квартиру виплачено пайові внески в повному обсязі в 1992 році (а.с.21).

Сторони, перебуваючи у шлюбі, не отримували свідоцтва про право власності на спірну квартиру та не вносили відповідних відомостей у Реєстр речових прав на нерухоме майно. Після розірвання шлюбу у квартирі продовжують бути зареєстровані позивач, відповідач та їх двоє дітей.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17 вересня 2014 року ОСОБА_2 зареєстрував право приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, пр. Соборності, 20а/176 (а.с.11).

На момент виникнення між сторонами спірних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (КпШС) та Закон України «Про власність».

Згідно із ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру набуває право власності на це майно.

На підставі ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 22 КпШС України чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У відповідності до ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю у редакції 1969 року, що діяв на час виникнення права власності на квартиру, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно з ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно розяснень, викладених у п.п. 6, 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними, а згідно із ст.22 КпШС України та ст. 60 Сімейного кодексу України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1980 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2014 року було розірвано, повне внесення паю в ЖБК за квартиру відбулося в 1992 році. Таким чином, спірна квартира була набута в період зареєстрованого шлюбу сторонами і є спільною сумісною власністю останніх.

Згідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_1 просила також визнати за нею право власності 1/2 частину спірної квартири, однак, заявляючи таку вимогу, поза увагою позивача залишилось те, що 17 вересня 2014 року відповідач зареєстрував за собою право приватної власності на спірну квартиру в цілому. Зважаючи на те, що позивачем не оспорюється право приватної власності відповідача на спірну квартиру та з цього приводу нею не заявляється жодних позовних вимог, то вирішення питання про визнання за нею права власності 1/2 частину квартири є передчасним, оскільки ці питання взаємоповязані.

З огляду на наведене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає до часткового задоволення.

Суд не бере до уваги заяву представника відповідача про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, оскільки такий позивачем не пропущено, адже фактично порушення її права спільної сумісної власності на спірну квартиру порушено відповідачем 17 вересня 2014 року.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стгяненню з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст. 22 КпШС України, Закону України «Про власність», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.