у х в а л а

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 4 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося з указаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 21 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 15 000 доларів США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення 18 грудня 2009 року. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Посилаючись на невиконання відповідачами зобов'язань, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно заборгованість за кредитним договором, яка станом на 7 травня 2014 року становить 11 470,37 доларів США та 21 651,48 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 5 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2006 року в сумі 2 555,10 доларів США. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 5 жовтня 2015 року скасовано в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 і в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У іншій частині судові рішення залишено без змін.

Останнім рішенням апеляційного суду Київської області від 4 квітня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 470,37 доларів США і 21 651,48 грн, а також відшкодовано позивачеві судові витрати.

У касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_5, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 4 квітня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 21 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 180/МК/33/2006/840, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15 000 доларів США (на споживчі потреби) зі сплатою 15% річних терміном до 18 грудня 2009 року, що підтверджується її підписом у заяві на видачу готівки від 21 грудня 2006 року № 141.

30 січня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 21 грудня 2006 року № 180/МК/33/2006/840, відповідно до умов якої позичальнику надано другий транш кредиту - кошти у розмірі 4 700 доларів США терміном до 21 січня 2009 року зі сплатою 15% річних за терміновим кредитом і 5% річних - за простроченим.

Апеляційним судом встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 7 травня 2014 року у неї утворилася заборгованість у розмірі 11 470,37 доларів США та 21 651,15 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 8 951,22 доларів США, заборгованості за процентами - 2 519,15 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 410,72 доларів США, що еквівалентно 16 436,79 грн, та штрафу за порушення умов кредитного договору - 447,56 доларів США, що еквівалентно 5 214,69 грн.

До суми заборгованості кредитором також включено кошти у розмірі 6 940 доларів США, перераховані ОСОБА_3 13 серпня 2008 року на картковий рахунок № НОМЕР_1. На підтвердження позовних вимог у цій частині банк надав поточний звіт за операціями за картковим рахунком ОСОБА_3 за період з 13 серпня 2008 року по 30 липня 2009 року та меморіальний валютний ордер від 13 серпня 2008 року № 292.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 555,10 доларів США, суд першої інстанції, з яким при першому перегляді в апеляційному порядку погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальник належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором від 21 грудня 2006 року, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з неї на користь кредитора. Разом з тим, суд першої інстанції вважав недоведеним отримання ОСОБА_3 13 серпня 2008 року коштів у розмірі 6 940 доларів США, тому дійшов висновку, що вказана сума, а також нараховані на неї проценти, пеня і штраф, стягненню не підлягають.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду та передаючи справу на новий апеляційний розгляд в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_3, суд касаційної інстанції в ухвалі від 27 січня 2016 року зазначив, що апеляційний суд не перевірив розрахунок кредитної заборгованості і обмежився формальними посиланнями на її обґрунтованість у частині 2 555,18 доларів США, оскільки відповідач визнала заборгованість тільки в цій частині; у рішенні не зазначив період, за який здійснюється стягнення, зосередившись на оцінці обставин отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 6 940 доларів США.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову при повторному перегляді справи в апеляційному порядку, апеляційний суд виходив з доведеності позову у цій частині, вважаючи належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_3 коштів у розмірі 6 940 доларів США копію валютного меморіального ордеру № 292 та виписку з карткового рахунку № НОМЕР_1.

Проте такі висновки є передчасними.

Так, за положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

При новому апеляційному розгляді апеляційний суд виходив з доведеності позовних вимог та правильності наданих банком розрахунків, вважаючи копію валютного меморіального ордеру № 292 та виписку з карткового рахунку № НОМЕР_1 належними і допустимими доказами.

Проте апеляційним судом не враховано, що згідно з п. 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійснення інших операцій, передбачених договорами.

Відповідно до пп. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України від 1 лютого 1999 року № 56/3349, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складення їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Належність та допустимість доказів, їх перевірка та оцінка урегульовані ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України.

Апеляційний суд, переглядаючи справу повторно, у порушення ст. ст. 57-59, 212-214, 316 ЦПК України, не врахував положення п. 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не дослідив достовірність наданих банком копій валютного меморіального ордеру № 292 та виписки з карткового рахунку № НОМЕР_1 чи виписки про рух коштів за рахунком боржника ОСОБА_7 № НОМЕР_1, яка є первинним банківським документом та містить відомості про суму здійснених клієнтом платежів; не витребував доказів належності саме ОСОБА_7 вказаного карткового рахунку, на який перераховано кредитні кошти, не дослідив підстави, на яких ОСОБА_3 отримано кошти шляхом перерахування на кредитну картку, не дав оцінку змісту кредитного договору від 21 грудня 2006 року щодо можливості перерахування кредиту окремими траншами та не перевірив відомостей про номер рахунку, на який, за твердженням кредитора, перераховано частину кредитних коштів.

Отже, апеляційний суд, не перевіривши належним чином загальну суму заборгованості за кредитним договором, обмежився формальним посиланням на те, що надані банком докази розміру кредитної заборгованості є належними та допустимими, і ухвалив передчасне рішення про задоволення позову до ОСОБА_3, яке ґрунтується на припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 4 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова