АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 667/8185/14-ц Головуючий в І інстанції Спічак О.Б.
Провадження №22ц/791/31/17 Доповідач Радченко С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Радченка С.В.

суддів: Вейтас І.В.,

ОСОБА_1

секретар Павловська Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства «Мегабанк», на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 31 березня 2015 року та ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, на додаткове рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 16 квітня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання припиненим договору поруки, зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання припиненим договору поруки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк») звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 28 квітня 2007 року між ним та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору Банк того ж дня уклав із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договори поруки. Крім того, Банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 29 517,34 доларів США, яку позичальник та його поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили. Крім того, ОСОБА_3 у порушення умов договору іпотеки без дозволу банку зареєструвала у квартирі, яка є предметом іпотеки, неповнолітню дитину. Враховуючи викладене, з уточненнями, Банк остаточно просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 29 517,34 доларів США та 23 005,81 грн, стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 30 062,95 доларів США та 34 382,07 грн.., стягнути з ОСОБА_3 штраф за порушення умов договору іпотеки у розмірі 25 % від суми, вказаної у п. 1.4 договору іпотеки, а також звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості шляхом його продажу та передати його в управління Банку з правом укласти щодо нього договори.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулися до суду із окремими зустрічними позовами, посилаючись на те, що Банк без їх згоди підвищив відсоткову ставку за кредитним договором від 28 квітня 2007 року, укладеним між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_4, з 13,5 % до 14 % річних з 16 вересня 2008 року. Враховуючи викладене та посилаючись на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, позивачі просили визнати припиненими договори поруки від 28 квітня 2007 року з 16 вересня 2008 року.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 31 березня 2015 року позов ПАТ «Мегабанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2007 року у розмірі 30 062,95 доларів США та 34 382,07 грн. В іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір поруки, укладений 28 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Мегабанк», припиненим. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано договір поруки, укладений 28 квітня 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Мегабанк», припиненим. Розподілено судові витрати.

Додатковим рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 16 квітня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Мегабанк» штраф у розмірі 54 416,25 грн. за порушення умов іпотечного договору.

В апеляційній скарзі ПАТ «Мегабанк» посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволені позову та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, просить додаткове рішення суду від 16 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову або змінити рішення шляхом зменшення стягнутого штрафу з 54416,25 грн. до 4416,25 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В письмових запереченнях, які надійшли на адресу суду ПАТ «Мегабанк» просить апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити як необґрунтовану.

В письмових запереченнях, які надійшли на адресу суду, ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, просить апеляційну скаргу ПАТ «Мегабанк» відхилити, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Мегабанк» залишити без змін.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 06 жовтня 2015 року рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Мегабанк» за кредитним договором від 28 квітня 2007 року у розмірі 30 062,95 доларів США та 34 382,07 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_3, шляхом надання ПАТ «Мегабанк» права її продажу за початковою ціною у розмірі 480 808 грн. У задоволенні позову про надання права отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати предмет іпотеки в управління з правом укласти щодо нього договори, а також надання інших повноважень, необхідних для продажу предмета іпотеки, відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Додаткове рішення районного суду змінено шляхом зменшення розміру штрафу, стягнутого з ОСОБА_3, з 54 416 грн. 25 коп. до 4 416 грн. 25 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року рішення апеляційного суду Херсонської області від 06 жовтня 2015 року в частині вирішення позову ПАТ «Мегабанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Мегабанк» про визнання договору поруки припиненим скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в частині, що переглядається, в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ «Мегабанк» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов ПАТ «Мегабанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, у результаті чого утворилася заборгованість. Крім того, суд виходив із того, що ОСОБА_3 після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя зареєструвала у квартирі, яка є предметом іпотеки, неповнолітню дитину, що є порушенням умов цього договору та підставою для стягнення штрафу. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки суд послався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», під час дії якого діють обмеження щодо звернення стягнення на іпотечне майно. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 суд виходив з того, що банк без згоди поручителя підвищив відсоткову ставку за кредитом, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності та відповідно до ч. 1 ст. 551 ЦК України є підставою для визнання договору поруки припиненим.

Проте, такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2007 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №188в/2007, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі в іноземній валюті в сумі 30000 доларів США строком до 27.04.2017 року під 13,5% річних. Крім того, 25.06.2007 року між вказаними сторонами була укладена додаткова угода до вказаного кредитного договору №1 (т.1 а.с.5-10).

Відповідно до п.1.1. договору позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити проценти.

За п.3.2.3 договору позичальник зобовязаний своєчасно сплачувати нараховані проценти.

Згідно з п.7.2. договору позичальник сплачує штраф за невиконання зобовязання щодо повернення кредиту у розмірі 10% у сумі несплаченого кредиту, а також сплачує штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно сплачених процентів.

28.04.2007 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за яким остання зобовязалась перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх зобовязань за вказаним вище кредитним договором від 27.04.2007 року (а.с.16).

Того ж дня було укладено договір поруки між Банком та ОСОБА_3, за яким остання поручилась перед банком за виконання ОСОБА_4 в повному обсязі усіх своїх обовязків, що виникли з вказаного вище кредитного договору (а.с.17).

28.04.2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір за яким остання надала в іпотеку банку для забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором від 27.04.2007 року двокімнатну квартиру №14, загальною площею 50,1кв.м, яка знаходиться в м.Херсоні по вул.Дорофеєва, 26 та належить їй (ОСОБА_3Ю.) на праві власності; за п.1.4. договору вартість предмета іпотеки становить 217665,00грн. (а.с.13-15, 18-19).

Відповідно до додаткової угоди №2 до вказаного вище кредитного договору від 20.12.2013 року, укладеної між банком та позичальником ОСОБА_4, розмір процентів за періоди з 16.09.2008 року по 19.12.2013 року та з 20.03.2014 року по 27.04.2017 року було збільшено з 13,5% до 14% річних (а.с.11).

Відповідач ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 20.11.2014 року утворилась заборгованість в сумі 30062,95 доларів США, з яких 23000 доларів США залишок по кредиту і 7062,95 доларів США - прострочені відсотки. Крім того, розмір штрафу та пені складає 34382,07грн. (штраф 17195,81грн.: 10735,76грн. (7062,95дол. Х 10% х 15,20011) + 6460,05грн. (4250,00дол. Х 10% х 15,20011), пеня 17186,26грн.) (а.с.108).

24.07.2014 року на адресу боржника та поручителів була направлена письмова вимога банку про усунення порушень умов кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.25-26).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, дійшовши висновку, що позичальником порушено умови кредитного договору, у звязку із чим виникла прострочена заборгованість за кредитом, яка відповідачем не погашена, суд дійшов вірного висновку про наявність передбачених ст.ст.554,1050,1054 ЦК України підстав для стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором відповідно до наданого позивачем розрахунку (т.2 а.с.32), правильність якого перевірена судом та належними доказами не спростована.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що судом допущено подвійне стягнення, оскільки одночасно стягнуто штраф та пеню за порушення одного зобовязання на увагу не заслуговують з огляду на наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). ОСОБА_3 є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи пеня судом стягнута за недотримання строків сплати нарахованих відсотків у відповідності з п.7.1 кредитного договору.

Сплата штрафу передбачена п.п.7.2. кредитного договору. У даному випадку сума штрафу нарахована за невиконання прийнятих на себе обовязків згідно з п.3.2.3 договору щодо своєчасної сплати нарахованих відсотків за користування кредитом та відповідні комісійні винагороди, обумовлені договором, та за невиконання прийнятих на себе зобовязань щодо повернення кредиту згідно з графіком погашення, зазначеним у пп.1.1 Договору.

Таким чином, пеня та штраф нараховані банком за різні види порушення зобовязань, що виключає подвійну юридичну відповідальність, тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови у позові про стягнення пені та штрафу.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду про відмову у задоволенні позову банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює заборону відчуження спірного майна.

Колегія суддів вважає, що на спірну іпотечну квартиру поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі цього Закону позов про звернення стягнення на іпотечну квартиру не підлягає задоволенню.

Так 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 р. у справі № 6-345цс15 викладено наступну правову позицію.

Установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Так судом встановлено, що між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір від 28.04.2007 року, за яким остання надала в іпотеку банку для забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором від 27.04.2007 року двокімнатну квартиру №14, загальною площею 50,1кв.м, яка знаходиться в м.Херсоні по вул.Дорофеєва, 26 та належить ОСОБА_3 на праві власності; за п.1.4. договору вартість предмета іпотеки становить 217665,00грн. (а.с.13-15, 18-19).

Пунктом 5.1 Договору іпотеки передбачено, право іпотекодержателя у випадку невиконання або неналежного виконання основного зобовязання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до умов договору іпотеки сторони встановили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Суд першої інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки через мораторій задоволенню не підлягають, що призвело до порушенням норм матеріального і процесуального права, що на підстав п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в цій частині і ухвалення нового про задоволення вказаних позовних вимог, але рішення суду в цій частині на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» під час розгляду справи та викладення змісту судового рішення суд повинен вирішити такі питання:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобовязань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч. 6 ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України надав у постановах від 05.10.2016 року (№1582 цс 16) від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 8 червня 2016 року (№ 6-1239цс16), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15).

Згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

При апеляційному розгляді справи сторони не дійшли згоди щодо ціни предмету продажу, представник ОСОБА_3 вказувала, що з часу укладення договору іпотеки вартість квартири значно збільшилася і її продаж за ціною 217665,00грн. буде порушувати права її довірительки. За клопотанням представника ОСОБА_3 у справі було призначено судову товарознавчу експертизу на предмет встановлення ринкової власності вказаної 2-кімнатної квартири АДРЕСА_3, проведення якої було доручено експерту ОСОБА_6 За висновком №21 вказаної експертизи від 09.09.2015 року ринкова вартість зазначеної квартири складає 480808,00грн (т.1 а.с.280).

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним зазначити в рішенні початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 480808,00грн. Крім того, слід зазначити всі складові загального розміру заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Разом з тим, враховуючи, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мараторію не підлягає виконанню, не підлягають задоволенню позовні вимоги Банку про надання йому права отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати предмет іпотеки в його управління з правом укладати щодо нього договори, а також надання інших повноважень, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на додаткове рішення, колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з такого.

Іпотечний договір в п.3.1.4 має застереження, що іпотекодавець без згоди іпотекодержателя зобовязався не передавати предмет іпотеки, зокрема, в користування.

Відповідно п.4.5 вказаного договору у разі порушення іпотекодавцем п.3.1.4 договору, він сплачує іпотекодержателю штраф у розмірі 25% від суми вартості предмета іпотеки, визначеного в п.1.4 договору (217665грн).

Відповідачка ОСОБА_3 в порушення вказаних умов договору без згоди банку дала згоду на реєстрацію неповнолітньої онуки ОСОБА_7 та відповідачки ОСОБА_5, які були зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки, з 16.05.2007 року (т.1 а.с.71, 94).

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені)може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За цією нормою суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема, занадто високий її розмір порівняно зі збитками, ступінь виконання зобовязання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність із розміром основного зобовязання.

Статтею 616 ЦК України передбачено право суду, за певних умов, зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Питання про зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Банком не доведено розмір збитку, який йому завдано тим, що ОСОБА_3, що є іпотекодавцем, зареєструвала без дозволу банку у своїй квартирі дочку ОСОБА_5 та неповнолітню дочку останньої ОСОБА_7

При цьому колегія суддів враховує те, що реальні збитки банку невиконанням кредитного договору завдані позичальником, він відповідає за це перед банком, ОСОБА_3 відповідає перед банком як майновий поручитель в межах вартості предмета іпотеки.

Колегія суддів вважає, що розмір штрафу є відносно великим, розмір збитків, завданих банку гр. ОСОБА_3 реєстрацією в квартирі осіб, не встановлений, а тому є підстави для застосування ч.3 ст.551 ЦК України та зменшення розміру штрафу.

Таким чином, додаткове рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України в частині стягнення штрафу слід змінити, зменшивши суму стягнення з 54416,25грн. до 4416,25грн.

Крім того, враховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року на новий апеляційний розгляд передано і рішення суду в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим (яке, між іншим, не було оскаржено в апеляційному порядку) колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_3 на підставі ст.559 ч.1 ЦК України та задоволення її позовних вимог про припинення договору поруки є законним та обґрунтованим, оскільки в матеріалах справи містяться докази про збільшення обсягу відповідальності поручителя без її повідомлення чи згоди.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, в частині що переглядається, не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно із п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мегабанк», задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 31 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру №14, загальною площею 50,1кв.м, яка знаходиться в м.Херсоні по вул.Дорофеєва, 26 та належить майновому поручителю ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед публічним акціонерним товариством «Мегабанк» за кредитним договором від 28.04.2007 року №188в/2007 в розмірі 30062,95 доларів США та 23646,31 грн., що складається з: заборгованості по кредиту в сумі 23000 доларів США, залишку прострочених відсотків в розмірі 7062,95 доларів США, штрафу за невиконання зобовязань в розмірі 6460,05 грн. та пені за прострочення сплати процентів в розмірі 17186,26 грн., шляхом надання публічному акціонерному товариству «Мегабанк» права її продажу за початковою ціною в розмірі 480808 грн.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В задоволенні позовних вимог про надання права отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати предмет іпотеки в управління з правом укладати щодо нього договори, а також надання інших повноважень, необхідних для продажу предмета іпотеки, відмовити.

Це ж рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_3 та задоволення її позовних вимог про припинення договору поруки залишити без змін.

Додаткове рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 16 квітня 2015 року змінити, зменшивши розмір штрафу, стягнутого з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Мегабанк» з 54416,25 грн. до 4416,25 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: І.В. Вейтас

ОСОБА_1