Справа № 465/2451/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/4576/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О. Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю: представника позивача адвоката Гук О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Скасовано наказ № 197 від 07.04.2016 року "Про звільнення працівників лікарні", виданий виконуючим обов'язки головного лікаря комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" Маланчук А.З., в частині звільнення ОСОБА_3 з посади молодшої сестри палатної 17 відділення комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" .

Поновлено ОСОБА_3 на посаді молодшої сестри палатної 17-го відділення комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 37181 (тридцять сім тисяч сто вісімдесят одну) гривню 71 (сімдесят одну) копійку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 3422,92 грн.

Стягнуто з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» судовий збір в дохід держави в сумі 1102,4 гривень.

Рішення суду оскаржив в.о. головного лікаря Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_5 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Ухвалюючи рішення, суд не взяв до уваги надані відповідачем докази та поновив позивача у відділення, яке ліквідовано. Стверджує, що суд протиправно не взяв до уваги, що відповідач з 02.02.2016 року по 07.04.2016 неодноразово пропонував позивачу всі вакансії, що відповідають її освіті, кваліфікації та досвіду. Звертає увагу, що позивач не надала письмової згоди на переведення, оскільки вона не бажала та не бажає переходити на роботу у інше відділення, оскільки у відділенні де вона працювала були найвищі заробітні плати. Стверджує, що позивача належним чином було повідомлено про наявні вакантні посади 02.02.2016 року та 16.02.2016 року, а також в телефонному режимі зобов'язано з'явитися у відділ кадрів для ознайомлення з наказом та написання заяви на перевід, однак позивач не з'явилась, що підтверджується актами від 16.02.2016 року та від 24.02.2016 року. Крім цього, про наявність вакантних посад відповідач повідомляв позивача неодноразово, що стверджується протоколами засідання комісії. Ухвалюючи рішення, суд не врахував вимоги ч.2 ст.40 КЗпП України, а також порушено вимоги Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» при нарахуванні заробітку за час вимушеного прогулу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник відповідача по справі в судове засідання не з»явився, хоч належним чином був повідомлений про день і час слухання справи. Через канцелярію суду представник відповідача ОСОБА_6 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з тим, що він в цей час і день викликаний в Галицький районний суд м.Львова в іншій справі. Колегія суддів визнала причину неявки представника відповідача ОСОБА_6 неповажною. Іншого представника КЗ « ЛОКПЛ» на розгляд справи не забезпечила, а тому відповідно до статті 305 ч.2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) неявка сторін чи інших осіб належно повідомлених про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши думку представника позивача ОСОБА_3- адвоката Гук О.О. , яка заперечила доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.22 КЗпП України (далі КЗпП) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 21.03.2015 року працювала на посаді молодшої медсестри відділення №17 КЗ «ЛОКПЛ».

Наказом № 54 від 01.02.2016 року в.о. головного лікаря КЗ «ЛОКПЛ» Маланчуком А.З. з 01.02.2016 року у 17-ому психіатричному туберкульозному відділенні оголошено простій.

Наказом №59 від 02.02.2016 року повідомлено, що з 08.04.2016 року ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ «ЛОКПЛ». Підставою для ліквідації було рішення Медичної ради КЗ «ЛОКПЛ» від 28.12.2016 року та доповідні записки завідуючого психіатричного туберкульозного відділення №17.

Згідно даного наказу в межах ліжкового фонду скорочується 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17, створюється ліквідаційна комісія, скорочується 22 працівника штатної одиниці. Зобов»язано відділ кадрів провести необхідні заходи у зв»язку із звільненням працівників та за наявності вакантних посад запропонувати працівникам іншу роботу.

Наказом №197 від 07.04.2016 року «Про звільнення працівників лікарні» з 08.04.2016 року звільнено ОСОБА_3 із займаної осади молодшої медсестри 17-го відділення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно статті 40 п.1 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв»язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п.1 ст.40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи із створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв»язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч.2 ст.40, ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Зазначений висновок узгоджується із нормою ч.3 ст.36 КЗпП України відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. ( п.1 ст. 40 КЗпП України).

Суд першої інстанції правильно встановив, що має місце внутрішня реорганізація юридичної особи КЗ «ЛОКПЛ» шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства, а не її ліквідації, а відтак дійшов обгрунтованого висновку про незаконність звільнення ОСОБА_3 з посади молодшої медсестри відділення №17 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України без дотримання вимог ст.ст.42, 49-2 КЗпП України та поновив працівницю на роботі.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не надав належної оцінки актам від 16 квітня 2016 року, від 24 квітня 2016 року, протоколу комісії з переважного права залишення на роботі від 04 квітня 2016 року, протоколу зборів від 07 квітня 2016 року, оскільки із названих вище документів вбачається, що роботодавець належним чином виконав вимоги ч.3 ст. 49-2 КЗпП України та запропонував позивачу іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Із оглянутих судом долучених актів та протоколів вбачається, що відповідач створював вид дотримання законодавства, однак у названих вище документах не зазначено жодної посади яка була вільна і на яку можна було перевести позивача ОСОБА_3 як і відсутня заява про відмову позивача від конкретно запропонованої посади. Так в акті від 24.02.2016 року «Про запропоновані посади» (а.с.65 т.2) зазначено, що працівники 17 відділення відмовилися від запропонованих вакансій, тому відмовилися від підписання акту. Акт підписаний працівниками відділу кадрів та жодної вакантної посади у акті не вказано. В склад комісії не залучено жодного працівника 17 відділення, що свідчить про упередженість адміністрації лікарні та недобросовісний підхід до питання, яке слід було вирішити. Аналогічно зазначено в інших актах та протоколах.

Перелік вільних посад був наданий через шість місяців після звільнення позивача, незважаючи на запевнення адміністрації, що всі працівники будуть працевлаштовані та що відкривається нове відділення взамін ліквідованого.

З протоколу зборів працівників 17-го відділення від 21 січня 2016 року вбачається, що в.о. головного лікаря Троян А.З. зобов»язала працівників подати заяви про перевід у новостворене відділення, на виконання чого ОСОБА_3 12 лютого 2016 написала заяву про переведення у новостворене відділення на посаду молодшої медсестри стаціонару (а.с.166).

07 квітня 2016 року ОСОБА_3 як і інші працівники була присутня на зборах та адміністрацією закладу було оголошено, що недоцільно відкривати нове відділення з примусового лікування на базі 17 відділення . Інші вільні посади у лікарні працівникам, яких мали намір звільнити, оголошено не було, хоч такі фактично були, оскільки збільшувався ліжковий фонд 31 відділення лікарні. А відповідно збільшувалася чисельність медичного персоналу. Позивач ОСОБА_3 згідна була працювати на будь-якій посаді та в будь-якому відділенні. ( а.с.127).

У матеріалах справи наявний лист від 29.12.2015 року №100/01-23 за підписом головного лікаря на звернення колективу 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 23.12.2015 року згідно якого встановлено, що затребувана колективом інформація щодо вакантних посад носить характер службової.

Відповідно до п.3 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» КЗ ЛОКПЛ не має права на розголошення інформації, яка є службовою. (лист-звернення від 23.12.2015 року додано до матеріалів справи).

Із штатних розкладів, які є в матеріалах справи, вбачається, що в 17 -ому відділенні штат працівників становив 44 вакансії ( лікарі, медичний персонал). На час постановлення оскаржуваних наказів від 01 та 02 лютого 2016 року у відділенні було вже 22 працівника, а на момент створення комісії з переважного права залишення на роботі 28 березня 2016 року - 17 осіб.

Судом першої інстанції перевірено штатні розклади, які затверджувалися 01 квітня, 04 квітня, 08 квітня та 15 квітня 2016 року та встановлено, що ліжковий фонд 31 відділення лікарні збільшувався, що також вимагало збільшення медперсоналу.

За поясненнями представника ОСОБА_3 така поновлена на одній із вакантних посад як і інші звільнені працівники, однак на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції дано належну оцінку зібраним по справі доказам, дії адміністрації відповідача по ліквідації 17 відділення та звільнення працівників відділення не узгоджуються із Статутними нормами КЗ ЛОКПЛ, порушений порядок звільнення працівників відділення через недотримання норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом вимог постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати» є безпідставними та не спростовують висновків суду, оскільки нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу проведені правильно.

Відповідно до ст.308 ЦПК Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України,- колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в і д х и л и т и .

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота