Справа № 381/1482/17 Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/4013/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 04.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М.. ОСОБА_2,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації Київської області на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 6 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації Київської області про скасування наказу про поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди,

у с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року визнано незаконним наказ Відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації Київської області (далі Відділ освіти Фастівської РДА) від 2 вересня 2015 року № 460-к про звільнення її з посади провідного фахівця з охорони праці, поновлено її з 2 вересня 2015 року на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи Відділу освіти Фастівської РДА, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 вересня 2015 року по 15 березня 2017 року у розмірі 37 295,19 грн. Наказом Відділу освіти Фастівської РДА від 3 квітня 2017 року № 93-к, окрім іншого, позивача поновлено з 2 вересня 2015 року на рівнозначній посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження Борівської ЗОШ I-III ступенів. Посилаючись на те, що фактично рішення суду відповідачем не виконано, оскільки її поновлено на посаді, що не є рівнозначною тій посаді, яку вона обіймала до звільнення, позивач просила визнати вказаний наказ незаконним. Крім того, внаслідок незаконного звільнення позивачу було заподіяно моральної шкоди, розмір якої вона оцінила у 50 000 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 6 червня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ Відділу освіти Фастівської РДА від 3 квітня 2017 року № 93-к про поновлення на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження ОСОБА_3 Стягнуто з Відділу освіти Фастівської РДА на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. В задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що під час виконання рішення суду відділом освіти було направлено лист до Фастівської РДА про надання розяснень щодо введення нової штатної одиниці, а саме посади провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи. 4 квітня 2017 року надано відповідь про те, що введення даної штатної одиниці є неможливим та таким, що суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2016 року № 710 «Про ефективне використання державних коштів» та розпорядження Фастівської РДА від 21 березня 2017 року № 131-од «Про затвердження районних заходів щодо збільшення надходжень до місцевих бюджетів та ефективного використання коштів у 2017 році». До матеріалів справи також було долучено ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року про відкриття касаційного провадження та зупинення виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року, проте суд проігнорував її. Відповідач зазначив, що підстави для стягнення моральної шкоди є аналогічними тим, що розглядалися апеляційним судом у справі про поновлення на роботі і в задоволенні даних вимог було відмовлено.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що наказом Відділу освіти Фастівської РДА від 2 вересня 2015 року № 460-к ОСОБА_3 провідного фахівця з питань безпеки та енергозбереження господарської групи Відділу освіти Фастівської РДА звільнено у звязку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 2 вересня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року визнано незаконним наказ Відділу освіти Фастівської РДА від 2 вересня 2015 року № 460-к про звільнення ОСОБА_3 з посади провідного фахівця з охорони праці, поновлено останню з 2 вересня 2015 року на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи Відділу освіти Фастівської РДА, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 вересня 2015 року по 15 березня 2017 року у розмірі 37 295,19 грн. В задоволенні позову в частині вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. відмовлено.

На виконання даного рішення наказом Відділу освіти Фастівської РДА від 3 квітня 2017 року № 93-к було скасовано наказ від 2 вересня 2015 року № 460-к про звільнення провідного фахівця з охорони праці ОСОБА_3; згідно рішення Апеляційного суду Київської області № 381/4239/15 від 15 березня 2016 року поновлено ОСОБА_3 з 2 вересня 2015 року на рівнозначній посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження Борівської ЗОШ I-III ступенів; виплачено ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 2 вересня 2015 року по 15 березня 2017 року в розмірі 37 295,19 грн. та середньомісячний заробіток з 16 березня 2017 року по 3 квітня 2017 року згідно п. 6 ст. 113 КЗпП України та ч. 6 ст. 6 Закону України «Про охорону праці».

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений наказ прийнято з порушенням норм закону, оскільки посада, на якій поновлено позивача не є рівнозначною посаді, на якій вона була поновлена за рішенням суду, а тому наказ підлягає визнанню незаконним з відшкодуванням моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на займаній посаді виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, та незалежно від тривалості здійснення виконавчих дій.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Встановлено, що після ухвалення Апеляційним судом Київської області 15 березня 2017 року рішення про поновлення ОСОБА_3 на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження господарської групи Відділу освіти Фастівської РДА, відповідач 3 квітня 2017 року видав наказ про поновлення останньої на посаді провідного фахівця з охорони праці та енергозбереження Борівської ЗОШ I-III ступенів, що у розумінні ст. 235 КЗпП України не є рівнозначною посадою, яку вона обіймала до звільнення, що у свою чергу дає підстави вважати оскаржений наказ незаконним та таким, що порушує трудові права позивача.

Доказів того, що на поновленій посаді позивач матиме аналогічні права та обвязки, а також посадовий оклад на попередньому рівні, суду не надано.

При цьому, за змістом Законну України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків, а тому посилання на зміну у штатному розпису працівників відділу освіти не може слугувати підставою для відмови у відновленні порушених прав позивача.

Посилання відповідача на ухвалу суду касаційної інстанції колегія суддів не приймає до уваги, адже вона постановлена після видання відповідачем оскарженого наказу, а відтак він може бути предметом самостійного судового розгляду.

Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання наказу Відділу освіти Фастівської РДА від 3 квітня 2017 року № 93-к незаконним.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із розясненнями, викладеними в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно із абз. 2 п. 5 та п. 9 даної постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обгрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди, позивач вказала, що внаслідок незаконного звільнення їй було завдано моральної шкоди, яка полягає безпідставному позбавлені права на отримання заробітку, у звязку з чим вона була змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сімї. У неї були постійні хвилювання стосовно матеріального забезпечення і це тримало її в постійній нервовій та психологічній напрузі.

Однак, частково задовольняючи дану вимогу, суд першої не звернув увагу на те, що обставини звільнення позивача були предметом судового розгляду в апеляційному порядку і суд не вбачав підстав для покладення на відповідача обовязку відшкодувати моральну шкоду позивачу.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів не встановлено підстав, передбачених ст. 23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди в межах заявлених вимог.

За таких обставин рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки рішення підлягає скасуванню, то згідно із вимогами ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід повністю перерозподілити судові витрати, а саме з Відділу освіти Фастівської РДА на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 640 грн. сплаченого судового збору за розгляд вимоги про скасування наказу про поновлення на посаді в суді першої інстанції, а із ОСОБА_3 на користь Відділу освіти Фастівської РДА 640 грн. за розгляд вимоги про стягнення моральної шкоди в апеляційному суді.

В той же час, покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в однаковому розмірі зумовлює апеляційний суд звільнити сторін від обов'язку сплачувати одна одній частину понесеного судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації Київської області задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 6 червня 2017 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_3 до Відділу освіти Фастівської районної державної адміністрації Київської області про стягнення моральної шкоди та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 6 червня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_2