Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Приватного підприємства "Явір-2000" на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Явір-2000" про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

20.05.2014року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПП "Явір-2000" про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки трудової книжки та розрахунку, моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 20 листопада 2011 року він написав заяву про прийняття його на роботу по сумісництву на посаду начальника Рівненського регіонального управління охорони ПП "Явір-2000", але з наказом не був ознайомлений, і фактично у цей же день приступив до роботи. Наказом ПП "Явір-2000" №45-К від 21 травня 2012 року його було прийнято на роботу на посаду начальника Рівненського регіонального управління охорони за сумісництвом на підставі його заяви, дата якої фальсифікована. На підставі його заяви від 18 червня 2012 року, яку він не писав, наказом ПП "Явір-2000" №56-К від 2 липня 2012 року його переведено на основне місце роботи начальника Рівненського регіонального управління охорони.

11 квітня 2014 року під психологічним тиском керівництва ПП "Явір-2000" він написав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 15 квітня 2014 року. У вказаній заяві відсутня точна дата звільнення, тобто дата звільнення не була узгоджена між ним та відповідачем, а тому наказ ПП "Явір-2000" №60-к від 15 квітня 2014 року про його звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України є незаконним та він має бути поновлений на роботі. На день звільнення відповідач заборгував йому незаконно утриману заробітну плату в сумі 2619 грн., не отриману ним за грудень 2012 року - лютий 2013 року заробітну плату в сумі 5866,14 грн. та грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 20 листопада 2011 року по 21 травня 2012 року в сумі 671,04 грн.

Крім того, в день звільнення відповідачем в порушення вимог ст. 47 КЗпП України не було видано йому трудову книжку. У зв'язку з незаконним звільненням з роботи, невиконанням умов трудового договору йому завдано моральну шкоду, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях, перебуванні його у пригніченому стані, втраті спокою та погіршенню самопочуття.

22.10.2014року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ПП «Явір -2000» про стягнення незаконно утриманої, не виплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який ухвалою Здолбунівського районного суду від 14.11.2014року обєднано в одне провадження із вищевказаним позовом.

Згідно останній раз уточненої позовної заяви від 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 просив:

-визнати наказ ПП "Явір-2000" №60-к від 15 квітня 2014 року про його звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України незаконним,

-поновити його на посаді начальника Рівненського регіонального управління охорони ПП "Явір-2000",

-стягнути з відповідача на його користь незаконно утриману заробітну плату в сумі 2619 грн., не отриману заробітну плату в сумі 5866,14 грн. з урахуванням вже утриманих податків,

- грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 20 листопада 2011 року по 21 травня 2012 року в сумі 671,04 грн.,

-середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 15 квітня 2014 року по 17 травня 2014 року в сумі 1895,23 грн.,

- середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при проведенні повного розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2014 року по день постановлення рішення у справі,

-середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення за період з 15 квітня 2014 року по день постановлення рішення у справі

-моральну шкоду в сумі 7600 грн.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПП "Явір-2000" на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 5866 грн. 14 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 38886 грн. 42 коп.

Стягнуто з ПП "Явір-2000" у дохід держави судовий збір у розмірі 447 грн. 53 коп.

У решті позовних вимог позивачу відмовлено.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність та необгрунтованість в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, не повним з'ясуванням усіх фактичних обставин справи та неналежною оцінкою наявних в матеріалах справи доказів.

Вказує, що у відповідності до ч. 4 ст. 24 КЗпП України він в трудових відносинах з ПП "Явір-2000" перебував з 20.11.2011 року, оскільки в цей день фактично приступив до роботи, а наказ №45-К від 21.05.2012 р., з яким він не ознайомлений, не підтверджує прийом його на роботу у вказану дату.

Вважає, своє звільнення з посади начальника Рівненського регіонального управління охорони наказом ПП "Явір-2000" №60-К від 14.04.2014 року незаконним, оскільки заява про звільнення за угодою сторін від 11.04.2014 року написана ним під психологічним тиском з боку керівництва ПП "Явір-2000", який виразився в безпідставному усуненні його від виконання посадових обов'язків.

Крім того, генеральним директором ПП "Явір-2000" ОСОБА_2 йому була поставлена умова, що заробітну плату, яка отримувалась в "конверті" він отримає лише тоді, коли напише заяву на звільнення за згодою сторін.

Згода працівника на припинення трудових відносин за угодою сторін фіксується шляхом ознайомлення з наказом про звільнення під підпис працівника, але в наказі ПП "Явір-2000" №60-К від 14.04.2014 року, в особовій карточці П-2 його підпис відсутній, що вказує на відсутність домовленості між ним та відповідачем про дату звільнення.

Звертає увагу, що в день його звільнення 15.04.2014 року та на день прийняття рішення судом з ним не проведено повного розрахунку, і про належні йому грошові суми не повідомлено, чим порушено вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

Утримання відповідачем коштів в сумі 2619 грн. із заробітної плати проведено без наказу (розпорядження) підприємства, погодження із ним та суперечить вимогам листа Головного контрольно-ревізійного Управління України від 8.07.2010 року №08-18/1428, тобто проведено не законно.

Доводить, що заробітну плату в сумі 5822,04 грн. по відомостях: №83 за грудень 2012 року від 22.01.2013 р.; №75 за січень 2013 року від 03.01.2013 р.; №174 за січень 2013 року від 07.02.2013 р.; №201 за лютий 2013 року від 22.02.2013 р. ним не отримано, а його підписи у відомостях про отримання заробітної плати підроблені невідомою особою. Належних доказів того, що підписи у вказаних відомостях належать йому відповідач не надав і нічим не довів.

Також, при проведенні повного розрахунку при звільненні йому не була

виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку за період з 20.11.2011 року по 21.05.2012 року в сумі 671,04 грн.

В день звільнення ПП "Явір-2000" не видано йому трудову книжку, чим порушено вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України, п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а тому на його користь підлягає стягненню середній

заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 15.04.2014 року по 17.05.2014 року, який становить 1895 грн. 23 коп.

Судом не прийнято як доказ те, що ним, як начальником Рівненського регіонального управління охорони ПП "Явір-2000", з лютого 2012 року проведено з працівниками інструктажі з охорони праці, які відображені в журналі реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці, але враховано як доказ на користь відповідача запис про проходження ним інструктажу з охорони праці 21.05.2012 року.

Також, судом не взято до уваги листи Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області №16-С509/01-31 від 13.06.2014р., №16-С689/01-31 від 5.08.2014р., згідно яких проведеною перевіркою встановлено, що стосовно нього порушено вимоги законодавства про працю: ч. 1 ст. 47 КЗпП України та п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993р. №58 щодо видачі працівнику власником або уповноваженим ним органом його трудової книжки в день звільнення.

Суд не врахував, що факт заподіяння моральної шкоди не потребує доведення та є очевидним, як тільки буде доведено вчинення протиправної поведінки відповідача.

Просить рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання незаконним наказу ПП "Явір-2000" №60К від 15.04.2014 року, поновлення його на роботі, стягнення незаконно утриманої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при проведенні повного розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

ПП "Явір-2000" також подало на рішення апеляційну скаргу в якій зазначає, що воно є незаконним та необґрунтованим в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, не доведення обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 кожного судового засідання всупереч вимогам ч. 2 ст. 31 ЦПК України доповнював свої позовні вимоги новими вимогами, наводив нові підстави, нові розрахунки середнього заробітку, невиплаченої заробітної плати, відпускних, що суперечили попереднім.

Вказує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження своїх пояснень про невиплату йому заробітної плати в грудні 2012 року, січні 2013 року, лютому 2013 року в сумі 5866 грн. 14 коп. та, що підписи у відомостях про виплату заробітної плати зроблені не ним.

При цьому позивач працював в ПП "Явір-2000" та жодних усних чи письмових заяв, заперечень з приводу невиплати заробітної плати від нього не надходило.

Так як, виплату заробітної плати ОСОБА_1 здійснював особисто, про що неодноразово він повідомляв у судових засіданнях, незрозуміло з яких причин він не міг здійснювати виплати заробітної плати собі особисто.

Крім того, в ході розгляду справи позивачем було ініційовано проведення перевірок Управлінням Держпраці у Полтавській області щодо порушення стосовно ОСОБА_1 законодавства по працю адміністрацією ПП "Явір 2000". Зазначені перевірки проводились в той час, коли оригінали документів про виплату сум заробітної плати за грудень 2012 року - лютий 2013 знаходились на підприємстві, однак надана Управлінням Держпраці у Полтавській області інформація свідчить про отримання виплат ОСОБА_3 в повному обсязі.

Вважає, що оскільки ОСОБА_1 отримував заробітну плату своєчасно та в повному обсязі, стягнення з ПП "Явір-2000" на його користь невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати є незаконним.

З наведених підстав ПП "Явір-2000" просить оскаржуване рішення в частині стягнення з нього середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та судового збору скасувати та прийняти нове рішення про відмову ОСОБА_1 в позові.

Апеляційна скарга ПП "Явір-2000" підлягає відхиленню, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що наказом №45-к від 21 травня 2012 року ОСОБА_1, працюючи на цей час у Тернопільському загоні воєнізованої охорони Львівської залізниці за основним місцем роботи, прийнятий на посаду начальника регіонального управління охорони ПП "Явір-2000" за сумісництвом з 21 травня 2012 року з посадовим окладом 1700 грн. на місяць.

Наказом №56-к від 2 липня 2012 року ОСОБА_1 переведено на основне місце роботи начальником регіонального управління охорони ПП "Явір-2000" із збереженням попередньої заробітної плати.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 11 квітня 2014 року відповідачем 14 квітня 2014 року винесено наказ №60-к, яким позивача звільнено за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України з 15 квітня 2014 року.(а.с.99 т.1)

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача проведене відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час прогулу немає.

Підставами припинення трудового договору згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Як вірно встановлено судом, волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення з підстав п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України було виражене у формі власноручно написаної заяви про звільнення із зазначенням дати проведення такого звільнення, а саме з 15 квітня 2014 року.(а.с.98 т.1) Виявлення згоди на проведення звільнення у такий спосіб відповідачем виражене у виданні наказу від 14 квітня 2014 року №60-к із зазначенням підстав, а саме: заяви ОСОБА_4

Факт написання такої заяви позивач не заперечував.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами не узгоджено дати його звільнення, оскільки він з наказом про звільнення не ознайомлений, відсутній його підпис в особовій карточці форми П-2, звільнення мало бути проведено після повного з ним розрахунку та сам наказ №60-к не відповідає вимогам наказу Держкомстату України №496 від 25.12.2009року не спростовують правильності висновку суду першої інстанції, оскільки позивач не зміг пояснити чому він не відкликав поданої 11.04.2014року заяви, якщо не мав наміру на звільнення за п.1 ч.1. ст.36 КЗпП України саме із зазначеної ним дати. При цьому, позивач з 7 по 15 квітня 2014року був на роботі, що стверджується табелем обліку використання робочого часу за квітень 2014року (а.с.43 т.2) і будь-яких перешкод для відкликання заяви про звільнення у нього не було.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбулось у результаті тиску на позивача, фізичного чи психологічного примусу.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки стягнення середнього заробітку може мати місце лише при встановленні незаконності звільнення і як наслідок вимушеного прогулу.

Стягуючи заробітну плату невиплачену за грудень 2012року у розмірі 2083,24грн., за січень 2013року у розмірі 2280,18 грн. і 658,69 грн., за лютий 2013року у розмірі 799,93грн. та травень 2014року у розмірі 44,10 грн., всього 5866,14 грн., суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем належними доказами не доведено виплату вказаних коштів працівнику.

У судових засіданнях суд першої інстанції ретельно оглядав та досліджував надані відповідачем копії відомостей про виплату зарплати позивачу, в якому останній заперечив факт отримання коштів та проставлення ним підпису у відомостях про виплату зарплати №83 за грудень 2012року від 22.01.2013року, №75 за січень 2013року від 3.01.2013року, №174 за січень 2013року від 7.02.2013року, №201 за лютий 2013року від 22.02.2013р.

По справі судом призначалась відповідна експертиза, однак вона не була проведена через відсутність оригіналів документів та ненадання їх відповідачем в звязку з їх викраденням невідомими особами 27 жовтня 2015 року зі службового автомобіля підприємства.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

У трудових правовідносинах з урахуванням суті позовних вимог виконання вимог трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник, а тому суд першої інстанції правомірно стягнув невиплачену заробітну плату працівнику. Доводи апеляційної скарги відповідача правильності висновків суду не спростовують.

Обґрунтованими є висновок суду першої інстанції про недоведеність вини відповідача у затримці трудової книжки та підстави для відмови у стягненні середнього заробітку за затримку у її видачі. Доводи апеляційної скарги позивача їх не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 20.11.2011року по 21.05.2012року у сумі 671,04грн., суд першої інстанції, надавши належну оцінку наданим сторонами доказам, прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведено перебування його у трудових відносинах з відповідачем у вказаний період. В рішенні місцевий суд навів відповідні мотиви відмови, з якими погоджується суд апеляційної інстанції. Докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Вбачається, що ОСОБА_1, згідно останній раз змінених позовних вимог (а.с.28-34 т.3), просив суд стягнути незаконно утриману у листопаді 2012року заробітну плату в розмірі 2619грн.

Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на законі.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

За положеннями ст. 127 КЗпП України, ст. ст. 25, 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України та якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Окрім цього, відрахування із заробітної плати можуть бути здійснені стосовно працівників за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Указані норми передбачають виключний перелік підстав та умов для відрахування із заробітної плати працівника для покриття заборгованості перед підприємством, а тому розширеному тлумаченню не підлягають.

Встановлено, що позивач з 29 вересня 2012року по 9.11.2012року хворів, в звязку з чим йому був виданий листок непрацездатності №461889.

Роботодавцем у жовтні 2012року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата у розмірі 1900грн., а за відрахуванням утримань -1556,86грн., яка була виплачена йому 7 листопада 2012року, що сторонами не оспорюється.

В звязку із наданням позивачем листка непрацездатності, роботодавець здійснив у листопаді 2012 року перерахунок заробітної плати позивача.

Так, із його розрахункового листка за листопад 2012року вбачається, що ПП "Явір-2000" нарахувало ОСОБА_1 2619грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до листка непрацездатності №461889 та утримало із цих коштів 1900грн. нарахованої та виплаченої зарплати за жовтень 2012року. Всього за вказаний місяць нараховано 719грн., а з урахуванням утримань-705,24грн.(а.с.77 т.1)

Вказані кошти (719грн.) роботодавцем також не виплачені.

Дані обставини підтверджуються листами Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області № 156-С68д/01-31 від 8.08.2014р.(а.с.23-24 т.2), №16-С 692/01-199 від 29.07.2016року(а.с.35-37 т.3).

В матеріалах справи відсутній відповідний наказ відповідача про відрахування із заробітку ОСОБА_1 зайво виплачених йому коштів. Як пояснив представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду такий наказ не видавався.

Колегія суддів вважає, що такі дії роботодавця суперечать нормам ст.127 КЗпП України та є неправомірними, а тому для ОСОБА_1 підлягають стягненню невиплачені кошти в розмірі 2619грн. (1900+719) без відрахування податку й інших обов'язкових платежів.

Ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та, надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що з вини відповідача позивачу не виплачена належна останньому сума зарплати у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави для застосування норм статті 117 КЗпП України та ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, оскільки ним не враховано, що ОСОБА_1 з 24 лютого по 5 березня 2014 року хворів, що сторонами не оспорюється та розрахунок проведений у календарних днях і місяцях, що суперечить п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.95р. №100.

Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.95р. №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Термін розрахунку останні два робочих місяці (ч.2,3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100), тобто січень-лютий 2014 року, оскільки у березні 2014року після закриття листка непрацездатності ОСОБА_1 з 6 березня по 5 квітня 2014року перебував у відпустці, що стверджується наказом від 3.03.2014року №18-Від.(а.с.75, 96,97 т.1)

Відповідно до розрахункових листків за січень та лютий 2014року (а.с.93 т.2) заробіток позивача у січні 2014 року складався із заробітної плати та становив 1900грн., кількість відпрацьованих днів-21: заробіток у лютому 2014 року за 15 робочих днів становив -1425грн.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає: 1900грн.+ 1425грн.=3325 : 36 роб. дні за два місяці (21 днів у січні та 15- у лютому 2014 року) = 92,36грн.. ( п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100)

Кількість робочих днів за час затримки розрахунку з 16 квітня 2014 року по 27 лютого 2017 року, без урахування строку зупинення справи з 24.09.2015року по 23.11.2016року становить 425 робочих днів, зокрема: квітень 2014року-11 роб.дн., з травня 2014року по серпень 2015року-332роб.дн., вересень 2015р.-17 роб.дн., листопад 2016року-4 роб.дн., грудень 2016 року по 27 лютого 2017року- 61 роб.дн.

Відповідно до вимог, середній заробіток за час затримки розрахунку з 16 квітня 2014 року по 27 лютого 2017 року, без урахування строку зупинення справи з 24.09.2015року по 23.11.2016року складає 39 253грн. без утримання податку й інших обов'язкових платежів (92,36? 425).

Враховуючи пропорційність задоволених вимог, а саме те, що позивач заявляв три матеріальні вимоги, які б давали підставу для застосування ст. 117 КЗпП України, на загальну суму 9056,18 грн., із яких задоволено дві- про стягнення зарплати в розмірі 5866,14 грн. та незаконно утриманої зарплати в розмірі 2619грн., тому колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку, визначивши його у сумі 8500 грн., що відповідає розміру задоволених вимог. Зазначений розмір відшкодування є не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призводить до його збагачення.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах № 6-113цс15 від 27 квітня 2016 року та № 1207цс16 від 6 липня 2016 року, згідно з якою застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

При цьому, колегія суддів враховує і інші обставини, а саме: необґрунтований тривалий розгляд справи та її відкладення по різним причинам, і, зокрема, через неодноразові зміни позовних вимог позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із відсутності передбачених ст. 237-1 КЗпП України підстав, визнавши позовні вимоги в цій частині недоведеними та необґрунтованими,

Такий висновок суду першої інстанції суперечить розясненням, що містяться у пп. 3, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), згідно яких під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Також судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

Враховуючи не проведення повного розрахунку при звільненні позивача, чим останньому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у втраті душевного спокою, у зв'язку із неотриманням зароблених коштів та зі зміною звичного розпорядку життя, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 у сумі 300грн., вважаючи таку суму грошових коштів достатньою для компенсації моральних страждань останнього.

Із врахуванням часткового задоволення позовних вимог та часткового задоволення апеляційної скарги позивача, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 401,94грн.(вимоги майнового характеру задоволено на загальну суму 16 985,14грн., що згідно ставки судового збору становить 243,6грн.х110%=267.96; 133,98грн. (243,6:2х110%)-част. задоволена вимога немайнового характеру)

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст. 316, 317, 325 ЦПК України, статтями 116, 117, 127, 237-1 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Явір-2000" відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, незаконно утриманої зарплати, моральної шкоди та судових витрат скасувати.

Позов в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Явір-2000" на користь ОСОБА_1 незаконно утриману зарплату в сумі 2619(дві тисячі шістсот девятнадцять)грн. нарахованих без утримання податку й інших обов'язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2014 року по 27 лютого 2017 року в розмірі 8500(вісім тисяч пятсот)грн. без утримання податку й інших обов'язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 300(триста)грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства "Явір-2000" на користь держави судовий збір в розмірі 401(чотириста одну)грн.94коп.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року в частині вимог про визнання наказу №60-к від 15 квітня 2014 року незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки трудової книжки, стягнення зарплати в розмірі 5866,14грн., компенсації за невикористану відпустку залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді Бондаренко Н.В.

ОСОБА_5

ОСОБА_6