Апеляційний суд Кіровоградської області
справа № 401/4030/16-ц
№ провадження 22-ц/781/1570/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Волошина Н. Л.
Доповідач Єгорова С. М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27.12.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 червня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за її затримку та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Світловодський машинобудівний завод», в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.125), просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 82060 грн., компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 976 грн., у відшкодування моральної шкоди - 10000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» ( далі - Товариство) на посаді головного інженера, з 30січня 2016 року по 31 липня 2016 року був призначений виконуючим обов'язки генерального директора Товариства. Проте, 15 червня 2016 року без проведення у встановленому законом порядку загальних зборів учасників Товариства генеральним директором Товариства був призначений ОСОБА_4 23 червня 2016 року ОСОБА_4 було організоване силове захоплення прохідної та бухгалтерії заводу, внаслідок чого ОСОБА_2 був позбавлений можливості вільного доступу на територію підприємства та виконання своїх посадових обов'язків генерального директора. За захистом своїх прав він звернувся до суду і рішенням Світловодського міськрайонного суду від 22 вересня 2016 року його позов був задоволений та зобов'язано посадових осіб Товариства не чинити йому перешкод у виконанні обов'язків генерального директора. Вказане судове рішення передано до виконавчої служби для примусового виконання, проте виконане не було. Таким чином, з 23 червня 2016 року позивач відсутній на своєму робочому місці генерального директора через недопущення його на територію заводу, при чому звільнений з роботи він не був, а тому відповідач з підстав ст. ст. 97, 115 КЗпП України, ст.ст. 15, 24 Закону України «Про оплату праці» відповідач має виплатити йому, як генеральному директору Товариства, заборгованість по заробітній платі з розрахунку 6020 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог - 7460 грн.) на місяць за весь спірний період. Крім того, з підстав ст.34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати» вважає необхідним одержати виплату за рахунок відповідача відповідної компенсації, а також з підстав ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди, , спричиненої внаслідок порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, погіршення фізичного і духовного стану.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3,ставить питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позову, відшкодування судових витрат. Зазначає, що суд неповно з'ясував фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Судом не було взято до уваги, що на підставі протоколу № 22 від 19.02.2016 року про призначення ОСОБА_2 виконуючим обов'язки директора Товариства у термін з 30.01.2016 року по 31.07.2016 року внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо зміни керівника юридичної особи, що підтверджується витягом від 06.05.20416 року, а до того часу він працював головним інженером. Вважає, що Товариство неправомірно перешкоджає йому у доступі до робочого місця та незаконно не виплачує заробітну плату, оскільки рішенням Світловодського міськрайонного суду від 22.09.2016 року зобов'язано Товариство та його посадових осіб не чинити позивачу перешкод у виконанні його обов'язків Генерального директора, яке набрало законної сили незважаючи на те, що рішення оскаржено до апеляційного суду та було скасовано, касаційна скарга позивача прийнята до розгляду Вищим спеціалізованим судом України, у зв'язку з наявністю підстав для перегляду. Суд безпідставно дійшов висновку, що позивач з 23.06.2016 року будь-яку роботу у Товаристві не виконував і відповідно підстав для нарахування йому заробітної плати у відповідача не було. Суд неналежно оцінив витяги з табелю, оскільки такого документу не існує, натомість затверджено табель обліку використання робочого часу, та безпідставно взяв до уваги та визнав встановленою обставину, що з витягів з табелів обліку використаного робочого часу, за період з червня 2016 року по березень 2017 року робочі дні головного інженера ОСОБА_2 обліковуються позначками «НЗ». Вважає, що дана інформація є недостовірною, що йому чинили перешкоди у виконанні ним посадових обов'язків, у зв'язку з цим Товариство повинно виплатити йому заробітну плату за весь час недопущення його до роботи.

Відповідачем надано до суду заперечення на апеляційну скаргу з проханням відхилити апеляційну скаргу і залишити без змін рішення суду першої інстанції, як підстави зазначено, що рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади Генерального директора ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» не повинно було прийматися, оскільки ОСОБА_2 не являвся генеральним директором товариства. В період з 23 червня 2016 року по 16 березня 2017 року ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» не здійснювало нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_2, оскільки він на робочому місці не з'являвся та своїх посадових обов'язків головного інженера ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» не виконував. Згідно п. 11.3.10 статуту ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» визначення посадового окладу генерального директора відноситься саме до компетенції загальних зборів учасників. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Світловодський машинобудівний завод», що оформлене протоколом № 22 від 19 лютого 2016 року, посадовий оклад ОСОБА_2 чи інші виплати на його користь не встановлювалися. Тому твердження позивача ОСОБА_2 про встановлення йому, як генеральному директору, посадового окладу в розмірі 6020,00 грн., а потім - 7460,00 грн. на місяць, є безпідставним і нічим не підтвердженим. До того ж, такі твердження позивача спростовуються фактичними даними про розмір його заробітку за період лютий-травень 2016 року.

Відповідно до положень частини 3 статті 3 ЦПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно підпункту 9 пункту 1 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника за довіреністю - ОСОБА_3, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника відповідача Андросова О.Л., який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: и мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимога ОСОБА_2 про стягнення на його користь заробітної плати за не виконувану ним роботу задоволенню не підлягає. Вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини доходів та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про стягнення заробітної плати та, з огляду на її безпідставність, також не можуть бути задоволені.

Суд в обгрунтування своїх висновків зазначив, що в судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 з 23 червня 2016 року будь-яку роботу у ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» не виконував, відповідно підстав для нарахування йому заробітної плати в порядку ст.ст. 94, 115 КЗП України у відповідача не було.

Спори щодо наявності у ОСОБА_2 повноважень на виконання обов'язків генерального директора Товариства відносяться до корпоративних та знаходяться поза межами компетенції цивільного суду.

З такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі не можна погодитись.

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців засновниками ТОВ "Світловодський машинобудівний завод" є ОСОБА_2, Семенов Ю.С., ОСОБА_4 (а.с.42-45 т.1).

Відповідно до п.п. 11.6. статуту ТОВ "Світловодський машинобудівний завод" виконавчим органом товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю, є Генеральний директор, який обирається на один рік (а.с.19-28 т.1).

Наказом виконуючого обов'язки генерального директора ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» від 29 січня 2016 року № СМЗ/К-10 на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства від 21 січня 2016 року ОСОБА_2 призначено виконуючим обов'язки генерального директора з 29 січня 2016 року по 31 липня 2016 року (а.с.6 т.1).

Згідно Протоколу № 22 загальних зборів учасників ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» від 19 лютого 2016 року, збори вирішили призначити виконуючого обов'язки генерального директора ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» ОСОБА_2 у термін з 30 січня 2016 року по 31 липня 2016 року. В термін до 31 липня 2016 року провести конкурсний відбір на посаду генерального директора (а.с.7, 136 т.1).

Відповідно до Протоколу № 23 загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» від 15 червня 2016 року, збори вирішили призначити генеральним директором ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» ОСОБА_4 (а.с.98,137 т.1).

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 21.07.2016 року, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського Апеляційного суду від 13.09.2016 року, рішення про призначення генеральним директором ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» ОСОБА_4 визнане недійсним (а.с.109-111 т.1).

Відповідно до Протоколу № 24 загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» від 22 липня 2016 року, збори вирішили призначити генеральним директором ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» Семенова Юрія Семеновича (а.с.99, 138-141 т.1).

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року визнано недійсним рішення про призначення генеральним директором ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» Семенова Ю. С. (а.с.112-114 т.1).

Постановою Дніпропетровського Апеляційного суду від 31.01.2017 року рішення господарського суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року скасовано і прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.118-123 т.1). Постановою Вищого Господарського суду України від 18.04.2017 року постанову Дніпропетровського Апеляційного суду від 31.01.2017 року та рішення господарського суду Кіровоградської області від 24.10.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Кіровоградської області в іншому складі суду (а.с.115-117 т.1).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» про усунення перешкод у виконанні посадових обов'язків, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства та скасування державної реєстрації щодо внесення змін про керівника товариства та зобов'язано ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» і його посадових осіб не чинити перешкоди ОСОБА_2 у виконанні його обов'язків в.о. генерального директора ТОВ «Світловодський машинобудівний завод», визнано недійсним рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод», оформлене Протоколом №23 від 15 червня 2016 року (а.с.13-15 т.1).

04 листопада 2016 року на підставі виконавчого листа, виданого за вищезазначеним рішенням, відкрито виконавче провадження № 52798633, здійснювались виконавчі дії, проте ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» рішення виконане не було (а.с.16, 17, 18, 49 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2017 року вказане рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року про задоволення позову ОСОБА_2 скасовано, провадження у справі закрито (а.с.78, 142-143 т.1).

Стаття 55 Конституції України проголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в установленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 1, 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 232 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі порушення трудових прав працівник може безпосередньо звернутись до суду.

За змістом вищезазначених правових норм, працівник, який має претензії до роботодавця щодо порушення своїх прав, має право на захист у суді.

Конституційний Суд України в рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до ч.3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата, як зазначено в ч.1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" та ч.1 ст. 94 КЗпП України, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 КЗпП України встановлено, що право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону України "Про оплату праці"). Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівника не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю, ст. 15 і 24 Закону України "Про оплату праці).

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Звільнення працівника повинно відбуватися за наказом у якому зазначаються підстави для звільнення.

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIІІ обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 14.08.2016 року у справі №912/3133/16 задоволено позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Світловодський машинобудівний завод" (а.с.222-227 т.1).

Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Світловодський машинобудівний завод", оформлене протоколом № 24 від 22.07.2016 в частині:

- рішення по питанню другому порядку денного викладеному у протоколі № 24 від 22.07.2016: "Визнати за результатами фінансово-господарської діяльності Товариства за перше півріччя 2016 року незадовільною роботу виконуючого обов'язки генерального директора ОСОБА_2 за увесь час його управління товариством та підтримати рішення загальних зборів учасників Товариства оформлене протоколом №23 від 15.06.2016 про звільнення ОСОБА_2 з посади виконуючого обов'язки генерального директора товариства з 14.06.2016"

- рішення по питанню четвертому порядку денного викладеному у протоколі № 24 від 22.07.2016: "Звільнити від виконання обов'язків генерального директора ОСОБА_4 з 21 липня 2016 року та призначити генеральним директора Семенова Юрія Семеновича з правом першого підпису з 22 липня 2016р."

- рішення по питанню шостому порядку денного викладеному у протоколі № 24 від 22.07.2016: "Визнати незадовільною участю учасника ОСОБА_2 у діяльності ТОВ "Світловодський машинобудівний завод".

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 року залишено без змін вказане рішення господарського суду Кіровоградської області від 14.08.2016 року у справі №912/3133/16 (а.с.2-6 т.2). Даною постановою встановлено, що згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Світловодський машинобудівний завод" № 24 від 22.07.2016, за наслідками розгляду питання по пункту другому порядку денного: "Про результати фінансово-господарської діяльності Товариства за перше півріччя 2016" вирішили: "Визнати за результатами фінансово-господарської діяльності Товариства за перше півріччя 2016 року незадовільною роботу виконуючого обов'язки генерального директора ОСОБА_2 за увесь час його управління товариством та підтримати рішення загальних зборів учасників Товариства оформлене протоколом №23 від 15.06.2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади виконуючого обов'язки генерального директора товариства з 14.06.2016 року". Протокол загальних зборів учасників ТОВ "Світловодський машинобудівний завод" № 23 від 15.06.2016 року містить рішення про призначення генеральним директором Товариства ОСОБА_4 та не містить окремо прийнятого рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади виконуючого обов'язки генерального директора Товариства. Тобто, зміст рішення по пункту 2 протоколу зборів № 24 від 22.07.2016 року не відповідає змісту рішення, оформленого протоколом № 23 від 15.06.2016 року. Окрім того, рішення загальних зборів учасників ТОВ "Світловодський машинобудівний завод", яке оформлено протоколом № 23 від 15.06.2016 року, визнано недійсним згідно рішення господарського суду Кіровоградської області від 21.07.216 року у справі № 912/2480/16, яке набрало законної сили 13.09.2016 року. В матеріалах справи відсутні відомості про втрату чинності рішенням загальних зборів ТОВ "Світловодський машинобудівний завод", оформлених протоколом № 22 від 19.02.2016 року та згідно з яким призначено виконуючим обов'язки генерального директора ТОВ "Світловодський машинобудівний завод" ОСОБА_2 у термін з 30 січня по 31 липня 2016 року. Згідно наведеного рішення позивач лише виконував обов'язки генерального директора ТОВ "Світловодський машинобудівний завод" без призначення на цю посаду. Відповідні обставини встановлені, зокрема, ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 28.02.2017 року у справі 401/2097/16-ц та не спростовуються матеріалами справи № 912/3133/16.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП та Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податку й обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

У справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663, котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України (2004 р.в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) та ст. 81 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно детальної інформації про юридичну особу на час розгляду справи засновниками ТОВ "Світловодський машинобудівний завод" є ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, директором і підписантом товариства являється Семенов Ю.С. (а.с.210-211 т.1).

У цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» про усунення перешкод у виконанні посадових обов'язків, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства та скасування державної реєстрації щодо внесення змін про керівника товариства судом встановлено, що ОСОБА_2 виконував обов'язки генерального директора тимчасово у термін з 30 січня 2016 року по 31 липня 2016 рокубез призначення на цю посаду офіційно. При цьому ОСОБА_2 перебував на посаді головного інженера ТОВ «Світловодський машинобудівний завод», яку займає по даний час (а.с. 142-143 т. 1).

Так, згідно витягу з ЄДРЮОФОП ОСОБА_2 30.01.2016 року призначений виконуючим обов'язки генерального директора ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» (а.с.3-5 т.1).

Відповідно до штатного розпису ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» посадовий оклад генерального директора - 7640 грн, головного інженера - 6000 грн. (а.с.126 т.1, а.с. 26, 29 т.2).

Згідно довідки про доходи від 06 червня 2017 року ОСОБА_2 працює у ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» на посаді головного інженера, його доходи за період з 30.01.2016 року по 14.06.2016 року з вирахуванням податку на доходи становлять 12745 грн., дані про нарахування і виплату заробітної плати за період з червня 2016 року відсутні (а.с.150 т.1).

Як вбачається з індивідуальних відомостей ПФУ ОСОБА_2 з червня 2016 року заробітна плата не нараховувалась, не виплачувалась та відрахування до Пенсійного фонду не проводились (а.с.50-52 т.1).

Відповідно до витягів з табелів обліку використання робочого часу, за період з червня 2016 року по березень 2017 року робочі дні головного інженера Товариства ОСОБА_2 обліковуються позначками «НЗ» - неявка з нез'ясованих причин (а.с.88-97 т.1).

З приводу недопущення до робочого місця у ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» ОСОБА_2 звертався до суду, а також до органів поліції.

Відповідно до копії рапорта старшого інспектора-чергового Світловодського ВПГУНП в Кіровоградській області Артеменка С.В. 16.11.2016 року від ОСОБА_9 надійшло повідомлення про те, що її чоловіка ОСОБА_2 не допускають на територію машинобудівного заводу (а.с. 67 т.1).

Згідно наданої на звернення ОСОБА_2 відповіді ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» вважає безпідставною вимогу про усунення перешкод у виконання посадових обов'язків генерального директора, оскільки ця посада не є вакантною, а строк тимчасового виконання цих обов'язків сплив, проте не заперечує проти доступу до робочого місця та виконання ОСОБА_2 ТОВ обов'язків посаді головного інженера підприємства, оскільки за його відсутності обов'язки головного інженера розподілені і виконуються іншими працівниками (а.с. 28 т. 2).

В той же час відповідачем не надано доказів, що позивач без поважних причин протягом всього спірного періоду був відсутній на роботі і не виконував своїх обов'язків, не доведено обставини щодо виконання його посадових обов'язків іншими особами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що викладені позивачем обставини щодо невиконання в боку роботодавця умов трудового договору про оплату праці частково знайшли своє підтвердження і не спростовані відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів.

Судом установлено, що ОСОБА_2 тимчасово виконував обов'язки генерального директора ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» у термін з 30 січня по 31 липня 2016 року, фактично обіймаючи посаду головного інженера і на час розгляду даного спору не був звільнений чи відсторонений у встановленому законом порядку, до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, в тому числі відсутність на роботі без поважних причин, прогули, не притягувався.

Відповідно до вимог трудового законодавства заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Згідно із ст. 110 КЗпП України при кожнiй виплатi заробiтної плати власник або уповноважений ним орган повинен повiдомити працiвника про такi данi, що належать до перiоду, за який провадиться оплата працi: загальна сума заробiтної плати з розшифровкою за видами виплат; розмiри i пiдстави вiдрахувань та утримань iз заробiтної плати; сума заробiтної плати, що належить до виплати.

Проте, заробітна плата у спірний період позивачеві не виплачувалась, хоча трудові відносини з ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» не припинялись. Затримка виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців, за час, коли індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, призвела до втрати її частини, що є підставою для виплати відповідної компенсації.

З урахуванням зазначеного на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 68920 грн., що розрахована відповідно посадового окладу генерального директора за період тимчасового виконання ОСОБА_2 цих посадових обов'язків за червень і липень 2016 року - 14920 грн. (7460 грн. х 2) та виходячи із розміру посадового окладу головного інженера за період серпень 2016 року - квітень 2017 року - 54000 грн. (6000 грн. х 9), а також компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, у визначеному почивачем розмірі - 976 грн., без урахування податків та обов'язкових платежів.

Позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає право працівника на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але відповідальність за завдання шкоди (у тому числі і моральної) за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Обов'язковою умовою для такої відповідальності є причинний зв'язок між противоправною поведінкою особи та завданою шкодою.

В правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-54цс1, зазначено, що ст. 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодуван-ня власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Встановлено, що законне право позивача на працю та отримання заробітної плати було порушене.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Доводи позивача про те, що відповідач допустив порушення його прав, як працівника, не нараховуючи і не виплачуючи заробітну плату за період з червня 2016 року по квітень 2017 року, заподіяв йому моральних страждань, які полягають у втраті нормальних життєвих зв'язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, знайшли своє підтвердження. Враховуючи характер, тривалість та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, істотність вимушених змін у його житті, хворобливий стан, загострення гіпертонічної хвороби (а.с.71-76 т.1), ступінь вини відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", колегія суддів виходить з пропорційності заявлених та задоволених позовних вимог.

Статтею 133 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIІІ визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1, 2 , 6 та 13 статті 141 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIІІ встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції ЗУ №484-VIII від 22.05.2015 р.) зі змінами, які набрали чинності з 01 вересня 2015 року від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.

При подачі позову і апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції за вимоги про відшкодування моральної шкоди у справах про стягнення заробітної плати позивачі не мають таких пільг по сплаті судового збору.

У зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції з відповідача підлягають відшкодуванню, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, частина понесених позивачем судових витрат на сплату судового збору в сумі 303,16 грн., а також стягненню на користь держави судовий збір в сумі 2294,96 грн., який не сплачувався позивачем.

Відповідно до вимог ст. 138 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIІІ витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч.4 ст.62 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIІІ).

У п.п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 46, 56 ЦПК України в редакції 2004 року).

За ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України (редакція 2004 р. на час розгляду справи в суді першої інстанції) витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 47 цього Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є зокрема особа, яка надає правову допомогу.

Згідно із ст. 56 ЦПК України (2004 р.) правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

ОСОБА_3 брав участь у справі на підставі довіреності на представництво інтересів ОСОБА_2 (а.с.40 т.1), що підтвердив в суді апеляційної інстанції.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_3 брав участь у справі як представник позивача. Суд не постановляв ухвалу про допуск до участі у справі ОСОБА_3 як особи, яка надає правову допомогу, що вимагала ст. 56 ЦПК України (в ред. 2004 року). Повноваження представника визначаються ст. 44 ЦПК України (2004 р.), в той час коли особа, яка надає правову допомогу, керується ч. 2 ст. 56 ЦПК України.

На підтвердження витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн., позивачем суду надано копію договору № 27-св про надання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 правової допомоги від 19.12.2016 року (а.с.155 т.1), копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.156 т.1), квитанцію до прибутково касового ордера № 27-КО від 27 червня 2017 року (а.с.154 т.1).

Згідно ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об'єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Надані позивачем документи не є належними та допустимими документами, в розумінні ст. 138 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIІІ та Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», на підтвердження надання ОСОБА_3 правничої допомоги адвоката, ухвала суду про те, що ОСОБА_3 допущений до участі у справі як особа, яка надає правову допомогу, також відсутня, тому понесені ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIІІ, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі за період червень 2016 року - квітень 2017 року в сумі 68920 грн., компенсації за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 976 грн., та 5000 грн. у відшкодування заподіяної внаслідок порушення його законних прав моральної шкоди, а також частину понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції витрат по сплаті судового збору в сумі 303,16 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 червня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за її затримку та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» (, м. Світловодськ, вул. Обсерваторна, 3) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, заборгованість по заробітній платі у сумі 68920 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» (, м. Світловодськ, вул. Обсерваторна, 3) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, компенсацію за не вчасно виплачену заробітну плату в сумі 976 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» (, м. Світловодськ, вул. Обсерваторна, 3) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» (, м. Світловодськ, вул. Обсерваторна, 3) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати в сумі 303,16 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» (, м. Світловодськ, вул. Обсерваторна, 3) на користь держави судовий збір в сумі 2294,96 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення (постанова) складено 02.01.2018 року.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Дуковський

О.А. Письменний