Справа № 214/4443/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 жовтня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Євтушенка О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання - Бєлікової О.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представників третьої особи - Іванової О.В., Харченко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою 03.08.2016 року, в якій просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно їх малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування пред'явлених вимог вказала, що 02.10.2015 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2016 року було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона народила сина ОСОБА_7. Батьком дитини в свідоцтві про народження в порядку ч.2 ст.122 СК України зазначений ОСОБА_3 Від самого моменту народження сина відповідач матеріальну допомогу на його утримання не надає, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, жодного разу його не відвідав. Від спілкування з сином ОСОБА_3 категорично відмовляється, зі святами не вітає, участі у його вихованні не приймає. Жодних обставин, які перешкоджали б відповідачеві виконувати свої батьківські обов'язки, немає. Оскільки, на переконання позивача, ОСОБА_3 свідомо та злісно ухиляється від виконання батьківських обов'язків, нехтує ними, вона просить суд позбавити його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 в судовому порядку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 пред'явлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові.

Крім того, представник позивача ОСОБА_2 зазначала, що від самого народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 року відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, оформивши 12.07.2016 року нотаріальну відмову від виконання таких обов'язків. Сам факт подання ним такої заяви, на переконання представника, принижує гідність дитини. Хоча пізніше відповідач відізвав відмову, однак після проведення з ним бесіди працівників служби у справах дітей, хоча мав можливість відкликати її раніше, не може свідчити про свідомість такого вчинку.

В судових дебатах представник позивача акцентувала увагу, що відповідач не довів належними та допустимими доказами чинення йому перешкод з боку позивача та її батьків у спілкуванні із сином та прийнятті участі у його вихованні. Факт того, що відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, є легковажною людиною, неодноразово не з'являвся в судове засідання, чим показував відсутність інтересу до вирішення справи, на її думку, свідчить, що його перебування поряд з дитиною може негативно відобразитись на майбутньому сина, оскільки батько для нього є негативним прикладом. Наявність у відповідача численних кредитів та боргів, відсутність постійного заробітку свідчать про те, що він не має матеріальної можливості забезпечити сина.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.35-37). Зазначив, що всі наведені позивачем доводи щодо неприйняття ним участі у вихованні дитини, не прояві інтересу до сина, ненаданні матеріальної допомоги на його утримання є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Про те, що дружина ОСОБА_1 була вагітна він знав ще до укладення шлюбу, але під тиском її батьків вимушений був з нею розлучитись. Після народження сина він прагнув бачитись з ним, однак на фоні ускладнених між ним та ОСОБА_1 стосунків, позивач та її батьки чинили для цього перешкоди. Працюючи на той момент разом з батьком позивача - ОСОБА_8, останній чинив на нього постійний психологічний тиск, та поставив умову, що у випадку, якщо він оформить нотаріальну відмову від сина, позивач надасть йому можливість побачитись з дитиною, що він вимушений був зробити, розраховуючи на порядність сім'ї ОСОБА_1. Однак можливості спілкуватись з дитиною йому й після цього не дали, у зв'язку з чим він звертався за допомогою до правоохоронних органів, служби у справах дітей з метою встановлення порядку спілкування з дитиною, відкликав у нотаріуса заяву про відмову від сина. Просив суд врахувати, що він хоче спілкуватись з сином, підтримувати з ним зв'язок, бути для нього батьком та приймати участь у його вихованні, надавати матеріальну допомогу на його утримання, яку позивач відмовляється приймати. Акцентував увагу суду, що до відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов'язків він не притягувався, на обліку ніде не перебуває, судимостей не має. Посилання позивача стосовно того, що він не телефонував їй та не цікавився сином, просив оцінити критично, оскільки з огляду на те, що дитина є маленькою, він хоче безпосередньо спілкуватися з сином, в чому позивач чинить перешкоди.

Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Іванова О.В. та Харченко Ю.О., кожна окремо, заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на необґрунтованість пред'явлених нею вимог та недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, що відповідатиме інтересам малолітньої дитини, яка повинна зростати в повній сім'ї та отримувати піклування від обох батьків. Зазначили, що відповідач відкликав свою нотаріально посвідчену згоду на позбавлення його батьківських прав, має бажання матеріально забезпечувати дитину, дарувати подарунки, направляє позивачеві кошти на утримання сина, які позивач відмовляється отримувати. Також встановлено, що у спілкуванні відповідача з дитиною позивач дійсно чинить перешкоди, заперечуючи проти їх зустрічей.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 показала, що вона є матір'ю ОСОБА_1 - позивача по справі, неприязних стосунків зі сторонами у неї немає. Підтвердила, що дійсно ОСОБА_1 перебувала в офіційному шлюбі з ОСОБА_3, однак в шлюбі вони фактично прожили близько одного місяця. Мав місце випадок, коли ОСОБА_3 бачили з іншою жінкою, в той час як він був у шлюбі з її донькою. Відповідач ніде не працював, матеріально сім'ю не забезпечував, про їх добробут не піклувався. Після народження сина ОСОБА_7, відповідач ні разу його не бачив, не відвідував, інтересу до дитини не проявляв, матеріальної допомоги на утримання сина не надав. Питання про стягнення з нього аліментів в судовому порядку ОСОБА_1 не піднімала. На даний момент місце проживання дитини ніде не зареєстроване, оскільки ОСОБА_3 як батько письмової згоди на це не дає. Зауважила, що наміру налагодити стосунки із колишнім зятем ОСОБА_3 вона не має, оскільки він ніде не працює, має багато кредитів, нічого для сім'ї не робив, батьківських обов'язків не виконує.

Як показала допитана судом свідок ОСОБА_10, вона та є хрещеною малолітнього сина сторін ОСОБА_6 та перебуває з ОСОБА_1 в дружніх стосунках, яка їй розповідала про усе, що відбувалося в їх з ОСОБА_3 сім'ї. ОСОБА_1 є хорошою матір'ю, належним чином забезпечує всі потреби дитини, яка є охайною та доглянутою. В свою чергу, ОСОБА_3 як батько дитини своїх батьківських обов'язків не виконує, жодного разу до дитини не приходив, на хрестинах не був присутнім, хоча про час та місце їх проведення знав від ОСОБА_11 - хрещеного, з яким він на той момент разом працював. Зауважила, що жодного разу не була свідком того, щоб ОСОБА_1 чинила ОСОБА_3 перешкоди у спілкуванні з дитиною, однак як їй казала ОСОБА_1, остання не бажає, щоб батько спілкувався із сином, оскільки він веде аморальний образ життя, зловживає спиртними напоями, курить, іноді перебуває в стані наркотичного сп'яніння. Хоча ОСОБА_3 і працював, однак коштів додому не приносив.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 показала, що вона є матір'ю ОСОБА_3 - відповідача по справі. Спочатку шлюбно-сімейне життя у її сина з ОСОБА_1 було хорошим, однак після того, як вона завагітніла, її відношення до ОСОБА_3 погіршилось, вона почала його ненавидіти з невідомих для неї самої причин, про що особисто казала свідкові. Іноді син вимушений був не ночувати вдома, аби не дратувати своєю присутністю дружину. Час від часу вона телефонувала ОСОБА_1 та намагалась їх з сином примирити, зберегти їх сім'ю, але позивач не бажала з нею розмовляти. Причини погіршення між сторонами стосунків також не могли пояснити й батьки ОСОБА_1 Вона приїздила іноді до сина та його дружини в гості, привозила продукти харчування, гроші та бачила, що у них не все добре, але син це заперечував і не хотів нічого розповідати. Після народження онука ОСОБА_6 батьки ОСОБА_1 казали, що не хочуть щоб батьки ОСОБА_3 приймали будь-яку участь у вихованні дитини, не хотіли від них приймати жодної допомоги. Приблизно з червня 2015 року вони припинили будь-яке спілкування, а в липні 2015 року батько ОСОБА_1 особисто повідомив її синові, що їм повинен був виключно онук, а після його народження ОСОБА_1, більше нічого їм від ОСОБА_3 не потрібно. Син працював на одній роботі з тестем та останній його постійно попереджав, щоб він добровільно залишив сім'ю ОСОБА_1 у спокої та не спілкувався з дитиною, насильно змусивши підписати у нотаріуса відмову від сина. До жовтня 2016 року ОСОБА_3 працював на одній роботі з тестем, та, будучи фінансово повністю залежним від нього та побоюючись висловлюваних ним погроз, намагався йому не перечити. З онуком вона жодного разу не бачилась, оскільки позивач та її батьки не дають їй такої можливості. Після припинення роботи у тестя наприкінці 2016 року відповідач звернувся до служби у справах дітей з метою встановлення порядку побачень із сином, оскільки хоче приймати участь у його вихованні, надавати матеріальну допомогу, яку позивач від нього приймати не хоче. На її думку, підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відсутні.

Як показала допитана судом в якості свідка ОСОБА_13, вона знайома з позивачем, проживає з нею по сусідству та перебуває в дружніх стосунках з її матір'ю. Їй відомо, що ОСОБА_1 має намір позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно їх малолітнього сина ОСОБА_7, та, на її переконання, це буде доцільним, оскільки відповідач жодної участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею не приймає, матеріальної допомоги не надає. Вона не бачила, щоб ОСОБА_1 чинила відповідачеві перешкоди у спілкуванні з дитиною, та проживаючи поряд не бачила, щоб він приходив навіщати сина. В той час, коли позивач була вагітною, поряд з нею ОСОБА_3 ніколи не бачили. Працюючи в дитячому магазині, відповідач жодного разу не купував у неї нічого для дитини. Зі слів матері ОСОБА_1 їй відомо, що ОСОБА_6 цікавилась мати ОСОБА_3, телефонуючи. Шлюб сторони уклали добровільно, на момент його реєстрації позивач вже була вагітною.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_14 показав, що з відповідачем ОСОБА_3 він знайомий близько 2-х років, оскільки останній раніше у нього працював волочильником дроту в його цеху. На роботу ОСОБА_3 влаштував його тесть, який працював разом з ним. Графік роботи відповідача був з 07.00 год. до 19.00 год. з понеділка по п'ятницю щодня, заробітна плата складала від 4 000 грн. до 6 000 грн. Спочатку ОСОБА_3 був сумлінним працівником, однак після року з початку роботи почав запізнюватись, іноді не виходити на роботу, не відповідати на телефонні дзвінки. Про причини відсутності на роботі зазвичай повідомляла по телефону його мати. Неодноразово на роботу телефону з приводу наявності у ОСОБА_3 заборгованості по кредитам, яку він не погашав. Зі слів тестя ОСОБА_3 йому відомо, що у останнього почали проблеми в сім'ї у зв'язку тим, що він не приходив додому та не приділяв уваги ОСОБА_1, що стало причиною припинення між ними стосунків. Йому здається, що про народження сина ОСОБА_3 нічого не знав, про це йому повідомив хтось з працівників. Поза роботою з відповідачем він не спілкувався, однак перед звільненням відповідач йому особисто казав, що у спілкуванні з дитиною йому чинять перешкоди. Звільнився відповідач за власним бажанням та пропозицію влаштуватись на роботу в інший цех не прийняв. Про те, які стосунки були у ОСОБА_3 з тестем йому не відомо, свідком їх розмов він не був.

Свідок ОСОБА_15 показала, що з позивачем ОСОБА_1 вона добре знайома, проживає з нею по сусідству. На її переконання, ОСОБА_3 дійсно не виконує батьківських обов'язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_7, оскільки жодного разу вона не бачила його поряд з дитиною. Кожного дня вона бачить, як з дитиною знаходиться мати. Перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачеві ніхто не чинить, він може вільно прийти додому до ОСОБА_1, що робив в період їх зустрічей до весілля. Коли позивач була вагітною, вона перебувала в засмученому стані, ОСОБА_3 про неї не піклувався. Як їй відомо, причиною розлучення сторін стала поведінка відповідача та те, що він знайшов собі іншу жінку.

Допитаний судом свідок ОСОБА_16 показав, що зі сторонами та сім'єю позивача добре знайомий, ОСОБА_1 є хрещеною його сина, а з ОСОБА_3 знайомий і по роботі. Під час вагітності ОСОБА_1, відповідач її не підтримував, не піклувався про стан її здоров'я. Як йому відомо, всі зароблені кошти ОСОБА_3 витрачав на відпочинок, дискотеки. Зі слів відповідача йому відомо, що останній робив ремонт в квартирі, де вони проживали з ОСОБА_1, однак цього він не бачив. Мав місце випадок, коли ОСОБА_3, знаходячись в його машині, вживав невідому речовину білого кольору, схожу на метамфетамін. Під час роботи в ТОВ «ТИМ-МЕТИЗ» відповідач був безвідповідальним працівником, халатно відносився до виконання своїх обов'язків. Зі слів відповідача, йому відомо, як останній вважав, що ОСОБА_1 народила дитину не від нього, а тому бачитись з дитиною він не хотів. Надавати матеріальну допомогу на утримання дитини ОСОБА_3 не мав ні бажання, ні можливості, бо має багато боргів по кредитам.

ОСОБА_17, будучи допитаним в якості свідка, показав, що він працює начальником цеху ТОВ «ТИМ-МЕТИЗ». У квітні 2015 року ОСОБА_3 влаштувався на роботу до цеху, де він на той момент був заступником начальника. Протягом періоду роботи зарекомендував себе лінивим, безвідповідальним працівником, періодично приходив в неадекватному стані, що стало причиною відсторонення його від роботи. З сім'єю ОСОБА_1 він знайомий близько 10 років, перебуває в дружніх стосунках. ОСОБА_3 не підтримує стосунків з ОСОБА_1 та їх дитиною - сином ОСОБА_7. Він часто приходить в гості до ОСОБА_1, однак жодного разу не бачив, щоб ОСОБА_3 намагався побачитись із сином, що не заперечувала також ОСОБА_1 Перешкод у спілкуванні з дитиною йому ніхто не чинив.

Допитаний в якості свідка батько ОСОБА_1 - ОСОБА_8 показав, що з відповідачем ОСОБА_3 він знайомий з квітня 2014 року. Напередодні їх знайомства він почав зустрічатись з його донькою. Він влаштував його на роботу в цех ТОВ «ТИМ-МЕТИЗ», де він працював волочильником. Якби відповідач належно працював, міг би отримувати заробітку плату 12 000 - 13 000 грн. Про те, що ОСОБА_1 вагітна, вони йому повідомили разом. Коли донька завагітніла, відповідач почав приходити на роботу несвоєчасно, в неадекватному стані, неодноразово влаштовувати сварки з ОСОБА_1 Не дивлячись на те, що він був проти весілля доньки з ОСОБА_3, однак проти їх волі не пішов, навіть після весілля дав відповідачеві 20 000 грн. на умовах повернення, аби він міг влаштуватись. Через 2 місяці після весілля ОСОБА_1 вони забрали до себе, оскільки відповідач постійно гуляв та вчиняв сварки. З пологового будинку ОСОБА_3 не зустрів позивача, як і не цікавився у нього про народження дитини, що стало відомо йому від сторонніх осіб. Після народження дитини відповідач пропрацював з ним ще близько 8 місяців, однак жодного разом сином не цікавився, провідати дитину не приходив. Протягом часу розгляду судом справи відповідач висловлював погрози та залякування, якщо вони перешкоджатимуть йому спілкуватися з дитиною.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.10.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом ДРАЦС Криворізького МУЮ в Дніпропетровській області, актовий запис №561, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.10.2015 року (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_2 (а.с.7), 02.20.2016 року шлюб між сторонами розірвано Довгинцівським відділом ДРАЦС Криворізького МУЮ в Дніпропетровській області.

Після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 народила сина - ОСОБА_6. Батьком дитини зазначений ОСОБА_3 - відповідач по справі, факт батьківства він не оспорював (а.с.8).

Як вказувала позивач, що також визнано відповідачем, а тому в розумінні ст.61 ЦПК України не підлягає окремому доказуванню, малолітній ОСОБА_6 проживає разом з матір'ю - ОСОБА_1

Як на підстави позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, позивач посилалась на умисне, злісне та систематичне невиконання ним батьківських обов'язків, ухилення від матеріального забезпечення сина, не прийняття участі в його вихованні, відсутності інтересу до його здоров'я, а також ведення ОСОБА_3 асоціального способу життя. Перевіряючи обґрунтованість таких доводів позивача та дійсність наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських обов'язків, суд виходить з наступного.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141, 150 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан.

У відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч.4 ст.155, ч.1 ст.164 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, зокрема шляхом позбавлення батьківських прав в судовому порядку.

При цьому, в розумінні п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, який узгоджується з нормами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, про що зазначено в п.15 вказаної постанови.

Таким чином, з аналізу зазначених вище положень закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України слідує, що позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов'язків щодо виховання дитини мають бути безспірними.

При вирішенні справи суд також приймає до уваги положення принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні №39948/06 від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв'язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв'язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…».

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 02.10.2015 року до 02.02.2016 року, тобто близько 4-х місяців, в той час як буквально через півтора місяці після його розірвання у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась дитина. Як вказували допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_8, кожен окремо, під час укладення шлюбу ОСОБА_3 знав про вагітність позивача, що ймовірно й стало однією з причин укладення шлюбу, а тому покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_17 про необізнаність відповідача з фактом вагітності його дружини та народженням сина не знайшли свого підтвердження та є неналежними доказами.

В ході судового розгляду як сторони, так і допитані судом свідки ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_9 вказували, що причиною припинення шлюбно-сімейних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стало погіршення стосунків між ними, відсутність порозуміння.

Посилання позивача та покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_16, що відповідач веде аморальний спосіб життя, вживає наркотичні засоби, хворіє незрозумілими хворобами шкіри, через що позивач боїться його підпускати до дитини суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються відповідями та довідками КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер», ОКЗ «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» (а.с.42, 112), відповідно до яких ОСОБА_3 під наглядом лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебував і не перебуває, за медичною допомогою до них не звертався та на стаціонарному лікуванні не знаходився.

Надана представником позивача відповідь ДВНЗ «КНУ» від 14.02.2017 року № 01/07-141/3 та довідка від 24.02.2017 року (а.с.90, 91), з якої слідує, що ОСОБА_3 з 01.09.2012 року по 08.07.2016 року був студентом групи ЗМВС-12 механіко-машинобудівного факультету заочної форми навчання ДВНЗ «КНУ» та відповідно до наказу №821-су від 08.07.2016 року був відрахований за невиконання навчального плану, суд не приймає до уваги з огляду на відсутність їх доказового значення для вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки стосуються виключно його освітньої сфери та не несуть в собі жодного логічного змісту та значущості в рахунок доведення невиконання ним батьківських обов'язків.

Суд також вважає такими, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача та покази свідків ОСОБА_18, ОСОБА_13, що відповідач ніде не працював, не піклувався про добробут родини та її матеріальне забезпечення, оскільки як підтвердили свідки ОСОБА_14, ОСОБА_16 та ОСОБА_17, кожен окремо, відповідач ОСОБА_3 працював в цеху ТОВ «ТИМ-МЕТИЗ» з квітня 2015 року до кінця 2016 року разом з тестем ОСОБА_8, який його туди і влаштував, а також робив ремонт в квартирі позивача, де вони проживали.

Обставини наявності у відповідача кредитів та боргових зобов'язань також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду належними та допустимими доказами, які б підтвердили дійсність показів свідків.

Покази свідків, які характеризують ОСОБА_3 як працівника суд також залишає поза увагою, оскільки вони стосуються виключно його трудової діяльності і жодним чином не визначають специфіку виконання ним батьківських обов'язків або ухилення від їх виконання.

Крім того, вимог про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітнього сина позивач не заявляла та наміру їх стягувати не мала (що підтвердила в ході допиту свідок ОСОБА_9.), а матеріальну допомогу, яку відповідач надавав на утримання сина в добровільному порядку (зокрема грошовий переказ в сумі 1 000 грн. 16.02.2017 року, а.с.81, 82), подарунки, направлені ним кур'єрською доставкою (а.с.83,84), позивач відмовлялась отримувати, повертаючи їх відповідачеві.

Викликає сумнівність також надана ОСОБА_3 нотаріальна відмова від виконання батьківських обов'язків щодо ОСОБА_6 (а.с.9), оскільки ОСОБА_3 таку відмову відізвав та дійсність викладених в ній обставин не підтвердив, а тому суд не приймає її як доказ по справі.

Відповідно до ч.5 ст.19 СК України, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ №866 від 24.09.2008 року, при розгляді спорів, що виникають із сімейних відносин та стосуються, зокрема, позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування надає письмовий висновок.

В контексті приписів ч.6 ст.19 СК України рішення органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами.

Так, згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини №325 від 22.08.2017 року, встановлено недоцільним позбавляти ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки батько вживає заходів задля надання матеріальної допомоги ОСОБА_1 на утримання дитини, добровільно переказує кошти, однак позивач проти їх зустрічей та прийняття участі у вихованні дитини заперечує, допомогу не приймає.

Не заперечуючи проти того, що відповідач не приймає участі у вихованні сина як би він того хотів, останній посилався на чинення йому перешкод у спілкуванні з дитиною з боку позивача та її батьків. Такі доводи суд приймає до уваги, оскільки в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт чинення позивачем та її батьками як ОСОБА_3, так і його батькам, перешкод у спілкуванні з дитиною, що підтвердили свідки ОСОБА_12, ОСОБА_14, представники третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, а також не заперечувала сама позивач, що стало причиною звернення відповідача до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у м. Кривому Розі ради для встановлення способу його участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_6

Рішенням Виконавчого комітету Довгинцівської районної у м. Кривому Розі ради № 45 від 15.02.2017 року (а.с.80) встановлено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з сином, визначено періодичність та тривалість зустрічей без обмеження вимог щодо визнання місця їх проведення. Таким чином, під час прийняття рішення виконкомом не було встановлено обставин, які б визначали, що спілкування батька з сином перешкоджало б нормальному вихованню дитини чи створювало для нього будь-яку небезпеку.

Таким чином, обсягом наявних у справі доказів, їх аналізом в сукупності, у тому числі показів свідків, суд приходить до переконання щодо відсутності в діях відповідача злісного, систематичного ухилення від виконання батьківських обов'язків, винної поведінки, свідомого нехтування їх виконанням. Фактично всі наведені позивачем доводи в рахунок доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, як і покази свідків, які в більшій частині є необ'єктивними та упередженими з огляду на їх ставлення до відповідача, побудовані на неприязних особистісних стосунках як між самими сторонами, так і їх батьками, що може негативно позначитись на малолітньому Германові, який заслуговує на увагу та піклування в рівній долі обох батьків.

Виняткових обставин у розумінні положень ст.164 СК України, які б свідчили про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав судом не встановлено, а позивачем будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження їх наявності та в спростування наданих відповідачем доказів не надано.

Не дивлячись на те, що ОСОБА_6 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1, відповідач як його батько має рівні з нею права на спілкування з сином та участь у його вихованні, на чому також неодноразово наголошує увагу Європейський суд з прав людини в рішенні № 31/871/96 від 08.07.2003 року у справі «Зомерфельд проти Німечинни», а саме: « … батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, яки ґрунтуються на ознаці статі не повинні братися до уваги…».

На підставі викладеного, керуючись принципом найкращого забезпечення інтересів дитини, закріпленим у Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, для застосування якого судом не встановлено жодних підстав, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.88 ЦПК України, з огляду на ухвалення судом рішення на користь відповідача, підстави для відшкодування понесених позивачем витрат по сплаті судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст.4-10, 11, 15, 60, 61, 74, 79, 88, 208 ч.1 п.2, 209, 212-215, 218, 224, 294, 296, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Євтушенко О.І.