Справа № 464/2521/16 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/265/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Левика Я.А., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_9 містобудування Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 містобудування Львівської міської ради до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання протиправними та скасування ухвал,-

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року позивач ОСОБА_9 містобудування ЛМР звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 15.05.2014р. №3401 «Про погодження гр. ОСОБА_6., ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1»; визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 23.10.2014р. № 3951 «Про затвердження гр. ОСОБА_6., ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ухвали Львівської міської ради № 3401 від 15.05.2014 року та № 3951 від 23.10.2014 року є протиправними та такими, що прийняті з порушенням норм чинного законодавства виходячи з наступного. Відповідно до ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У відповідності до п.5.1 Положення про порядок улаштування огорож у м.Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011р. № 834 особа, яка має намір встановити огорожу, повинна отримати дозвіл (розпорядження голови районної адміністрації) на проведення таких робіт. В інформаційній записці щодо земельної ділянки СЗШ № 73 на вул.Дністерській, 25, сформованій управлінням природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради зазначено, що ухвалою Львівської міської ради від 31.08.2000 року № 762 «Про користування земельною ділянкою середньою загальноосвітньою школою № 73 на вул.Дністерській, 25, у м.Львові» СЗШ № 73 передано у постійне користування земельну ділянку площею 0,6673 га. для обслуговування будівель та споруд на вул.Дністерській, 25. На підставі вказаної ухвали навчальному закладу видано та належним чином зареєстровано державний акт на право постійного користування землею від 11.12.2000 року серії НОМЕР_1 (Книга записів 1 - 1 № 123). Кадастровий номер земельній ділянці не присвоєний. 03.09.2015 року за участі представників управління освіти Львівської міської ради, управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, представника СЗШ № 73, ЛКП «Центр земельного кадастру та землеустрою», мешканців будинку АДРЕСА_2, помічників депутата Львівської міської ради п.В.Горона відбулось комісійне обстеження земельної ділянки на вул. Дністерській, 25. За результатами вищезгаданого обстеження, а також зі слів представників СЗШ № 73 та мешканців вул.Дунайської, 6, встановлено, що у серпні 2015 року зі сторони будинковолодіння № АДРЕСА_1, самовільно розширено межі земельної ділянки за рахунок частини земельної ділянки навчального закладу та встановлено огорожу без відповідних дозвільних документів, а також захоплено частину прибудинкової території будинку на АДРЕСА_2, котра відведена для будівництва згаданого вище будинку на підставі рішення виконкому № 225 від 03.05.1973 року Львівської міської ради депутатів трудящих та плану відведення земельної ділянки. Відповідно до наявного у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1, «Переліку обмежень у використанні земельної ділянки, що пропонується для надання у власність громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1, у м. Львові» від 05.08.2014 року № 40/01 - 14/3968, виданого відділом Держземагенства у м.Львові Львівської області одним із встановлених обмежень є зобов'язання використовувати земельну ділянку з урахуванням меж суміжних земельних ділянок та відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також висновком ДП «Укрдержбудекспертиза» від 20.12.2012 року № 266 «Щодо нормативів закріплення земельної ділянки за окремим житловим будинком АДРЕСА_2» встановлено що земельна ділянка відведена і закріплена за будинком АДРЕСА_2 не може бути зменшена за рахунок фактичної «дорізки землі сусідам», оскільки докорінно погіршить умови проживання його мешканців. Цей відвод оформлений сьогодні діючим рішенням Львівського міськвиконкому від 03.05.1973р. №225 та планом відводу земельної ділянки НОМЕР_2 тресту «Південьзахіделектромережбуд». Дане порушення підтверджується також листом ДП «Укрдержбудекспертиза» від 16.03.2015 року № 70. Вказане дає підстави вважати, що прийняття Львівською міською радою ухвали від 15.05.2014р. №3401 та ухвали від 23.10.2014 року № 3951 порушує законні права та інтереси мешканців будинку на АДРЕСА_2, та унеможливлює їх вільно користуватись належною їм прилеглою прибудинковою територією. Додатково зазначає, що право спільної сумісної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, у м.Львові зареєстровано ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6 лише 11.12.2014 року, тобто під час розгляду спору судом, що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2014 року № 317119750 власності. Оскаржувані ухвала Львівської міської ради від 15.05.2014 року № 3401 та ухвала Львівської міської ради від 23.10.2014 року № 3951 грубо порушують інтереси департаменту містобудування Львівської міської ради, оскільки саме на департамент містобудування покладено повноваження зі створення умов для раціонального та економічно обгрунтованого використання земель міста що і стало підставою звернення до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 містобудування Львівської міської ради до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання протиправними та скасування ухвал - відмовлено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2016 року оскаржив ОСОБА_9 містобудування Львівської міської ради.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається із змісту позовної заяви органом місцевого самоврядування пред'явлено позов до іншого органу місцевого самоврядування про скасування його рішень про погодження місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки фізичним особам. Особи, яких безпосередньо стосується оскаржуване рішення, залучені до участі у справі як третіх осіб. Також, як вбачається зі позовної заяви та пояснень представника позивача у суді апеляційної інстанції, позов подано до суду з метою виконання своїх повноважень щодо здійснення контролю за дотриманням земельного законодавства, зокрема, що стосується передачі у приватну власність земельних ділянок, а також і інших, серед яких створення умов щодо раціонального та економічно обґрунтованого використання земель міста, тощо. Крім цього, слід вказати про те, що вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку щодо якої винесено оскаржуване рішення, позивачем не заявлено. Тобто із предмету, суб'єктного складу та підстав позову вбачається, що такий пред'явлено позивачем не для захисту свого цивільного права чи інтересу, а на виконання своїх владних управлінських функцій.

Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі - суб'єкт владних повноважень).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Вказане є правовою позицією Верховного суду України, висловленою у Постанові від 16.12.2015 року справа №6-2510цс15, прийнятій в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов'язковою до застосування.

Як вбачається із заявлених вимог, суб'єктного складу сторін та підстав позову, спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов не мають приватноправового характеру, підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним не є оспорювання цивільного речового права особи і така вимога не заявлена разом із вимогами про оспорювання правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, тобто права власності особи (осіб), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень та вимога не є способом захисту цивільного права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання протиправними та скасування ухвали Львівської міської Ради від 15 травня 2014 року № 3401 «Про погодження громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1», а також ухвали Львівської міської ради від 23 жовтня 2014 року № 3951 «Про затвердження громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1». Сторонами у справі (позивачем та відповідачем) є юридичні особи: відповідач - орган місцевого самоврядування - Львівська міська Рада, який виступає як суб'єкт владних повноважень, позивач - ОСОБА_9 містобудування Львівської міської Ради, який відповідно до Положення є виконавчим органом Львівської міської Ради, тобто відповідача. Спір стосується законності прийняття оскаржуваної ухвали суб'єктом владних повноважень при здійсненні ним управлінських функцій. Фізичні особи, щодо яких винесені оспорювані ухвали - ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також ОСОБА_7 і ОСОБА_8, інтереси яких, на думку позивача, порушуються оспорюуваними ухвалами, у даній справі не є стороною, а залучені до участі у даній справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору.

А відтак, між ОСОБА_9 містобудування Львівської міської Ради та Львівською міською радою, як суб'єктом владних повноважень виник публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів відповідно до статті 17 КАС України, а отже розгляд цієї справи повинен проводитися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, а провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту першого частини першої статті 205 ЦПК України.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та ухвалив рішення по суті позовних вимог.

Згідно вимог ст.205 ч.1 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За приписами ч.1 ст.310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205, 207 ЦПК України.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що скаржуване рішення слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, п. 4 ч.1 ст. 307, ст. ст. 310, 313, ч.1 п.3 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 містобудування Львівської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2016 року скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_9 містобудування Львівської міської ради до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання протиправними та скасування ухвал - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді : Левик Я.А.

Ніткевич А.В.