Категорія: 2 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою відповідача на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власницею 29/100 частин житлового будинку №19 по вул. Старицького в м. Луцьку Волинської області на підставі договору-купівлі продажу від 10.12.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі №2289.

Вказує на те, що з моменту купівлі частки у вказаному вище житловому будинку вона заселилася в нього та постійно проживає. Житловий будинок облаштований одним входом і з часу заселення вона користується всім будинком, проводить усі необхідні поліпшення та ремонти, справно сплачує комунальні послуги за весь будинок. Іншого співвласника з моменту вселення вона ніколи не бачила, він до житлового будинку не навідувався. Як їй стало відомо з інформації з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень, юридичним власником 71/100 частин вказаного вище житлового будинку є відповідач по справі ОСОБА_2 на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 22.10.1999 року про посвідчення акту про проведення прилюдних торгів від 19.10.1999 року.

Позивачка зазначає, що оскільки вона вселилася у вказаний вище житловий будинок на законних підставах, відкрито, добросовісно і безперервно користується будинком та господарськими будівлями в цілому, тому вважає, що вона набула право власності на іншу його частину за набувальною давністю.

З урахуванням вищенаведеного позивачка просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 71/100 частин житлового будинку №19 по вул. Старицького в м. Луцьку Волинської області з відповідною частиною господарсько-побутових споруд.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 13.06.2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалено визнати за ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на 71/100 частин житлового будинку №19 по вул. Старицького в м. Луцьку Волинської області з відповідною частиною господарсько-побутових споруд.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 29.09.2017 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 13.06.2017 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, покликаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_4, як власник 29/100 частин житлового будинку №19 по вул. Старицького в м. Луцьку Волинської області, з грудня 1999 року постійно проживає в зазначеному житловому будинку, іншого місця проживання у неї немає, володіє цим будинком добросовісно, безперервно та відкрито протягом 16 років, не приховуючи факту такого володіння, а тому прийшов до висновку, що вона набула право власності на інших 71/100 частин цього житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових споруд, належних співвласнику ОСОБА_2

Однак, до такого висновку місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного зясування обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_4 відповідно до укладеного 10.12.1999 року з ОСОБА_7 договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі №2289, є власницею 29/100 частин житлового будинку №19 по вул. Старицького в м. Луцьку Волинської області (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_2 є власником інших 71/100 частин цього житлового будинку згідно свідоцтва від 22.10.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі №2991 (а.с.10).

Дана обставина підтверджується також наданими самою позивачкою копіями технічного паспорта від 22.08.2013 року на вказаний житловий будинок та будинкової книги А №04605 від 18.01.2000 року (а.с.10-13).

Наведене свідчить, що позивачці ОСОБА_4 ще у січні 2000 року було відомо про те, що власником 71/100 частин житлового будинку №19 по вул. Старицького в м. Луцьку Волинської області є відповідач по справі ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК Цивільного кодексу (далі ЦК) України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із аналізу змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Місцевий суд свої висновки про підставність позовних вимог позивачки обґрунтовував тим, що з 1999 року, тобто з моменту придбання нею частки у вказаному вище житловому будинку, облаштованого одним входом, вона заселилася в нього та постійно там проживає, користується всім будинком, проводить усі необхідні поліпшення та ремонти, справно сплачує комунальні послуги за весь будинок, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг. У своїх поясненнях суду, позивачка зазначала, що іншого співвласника з моменту вселення вона ніколи не бачила, він до житлового будинку не навідувався.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Визнаючи за позивачкою право власності за набувальною давністю на майно, власником якого є відповідач по справі, місцевий суд в повній мірі не врахував та не звернув уваги на те, що користуючись цим нерухомим майном фактично за згоди останнього, позивачка була обізнана про відсутність у неї підстав для набуття права власності на належну ОСОБА_2 71/100 частину будинку і їй було достовірно відомо про те, що останній є власником цього майна і від належного йому на праві приватної власності нерухомого майна він не відмовлявся, що в даному випадку виключає добросовісність володіння.

При цьому, зазначені позивачкою обставини про те, що вона користується всім будинком, проводить усі необхідні поліпшення та ремонти, справно сплачує комунальні послуги за весь будинок у відповідності до наведених правових норм не можуть братися до уваги, оскільки з цими обставинами закон не повязує можливість визнання за особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На думку колегії суддів, в даному випадку позивачка вправі ставити перед відповідачем питання лише про відшкодування понесених нею витрат, здійснених на поліпшення та ремонт належної відповідачу частини житлового будинку, а також сплачених коштів за комунальні послуги.

З огляду на наведене, у місцевого суду не було передбачених законом підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, яке належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2

На підставі викладених обставин, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета і меж заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у заявленому ОСОБА_4 позові за безпідставністю вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною 5 цієї статті передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та ухвалює нове рішення, яким відмовляє у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_4, тому відповідно до вищенаведених положень ЦПК України сплачені нею при поданні позовної заяви судові витрати їй не відшкодовуються, а з позивачки на користь відповідача підлягає до стягнення сплачений останнім за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2148 грн.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у звязку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржуване в даній справі рішення суду підлягає відповідно до положень ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2148 (дві тисячі сто сорок вісім) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: