Справа № 569/9094/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м.Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Мельничук В.Л.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації інфляційних втрат та моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, позовні вимоги позивача визнав частково, в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати та розрахункових коштів при звільненні визнав повністю, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, інфляційних втрат, та витрат на правову допомогу не визнає з підстав викладених у запереченнях проти позову, покликаючись на тяжке матеріальне становище відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги позивача підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Просять суд, стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні в розмірі 13749,87 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року в розмірі 36666,24 грн., невиплачену вихідну допомогу в розмірі 14751,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5573,59 грн., інфляційні втрати в розмірі 1994,33 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн. та судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1361,35 грн.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот» з 20 вересня 2006 року по 31 березня 2017 року, що стверджується копією трудової книжки серії АС №683510, заведеної 20 вересня 2006 року на імя ОСОБА_1

Як зазначено у позовній заяві, наказом № 861-ВК від 24 березня 2017 року позивач 31 березня 2017 року була звільнена з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При звільненні ОСОБА_1 31 березня 2017 року, розрахунку з нею проведено не було.

Відповідно до довідки про суми, які належать до виплати при звільненні №1214 виданої ПрАТ «Рівнеазот» 07 червня 2017 року, заборгованість по нарахованій але невиплаченій ОСОБА_4 заробітній платі з січня 2017 року по березень 2017 року становить 34074,46 грн., з них: заробітна плата за січень 2017 року 3231,02 грн., заробітна плата за лютий 2017 року 4791,64 грн., заробітна плата за березень 2017 року 5727,21 грн., компенсація за невикористану відпустку у розмірі 5573,59 грн., вихідна допомога в розмірі 3-х місячного середнього заробітку 14751,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обовязок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача.

Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, не заслуговують на увагу.

Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не доведені і судом такі обставини не встановлені.

Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-76цс14) та у постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15).

Як встановлено пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи.

Пунктом 8 вищевказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 3 вищевказаного Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як вбачається із розрахунку наданого суду представником відповідача у судовому засіданні, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року становить 36666,24 грн., інфляційні втрати становлять 1994,33 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як вказано у позовній заяві, не проведення з позивачем повного розрахунку при звільнені, поставили її у скрутне матеріальне становище, внаслідок чого вона опинилася в тяжкому психологічному стані.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.5 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розглядаючи позов про відшкодування такої шкоди, суд повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, яким є ступінь вини заподіювача, яких саме моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ними втрати та з чого при цьому виходить.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи те, що у сторін відсутній спір з приводу розміру нарахованої але не виплаченої заробітної плати, розрахункових виплат при звільненні, а також те, що тяжке матеріальне становище відповідача та відсутність у відповідача коштів, не виключає його відповідальності за непроведення розрахунку з позивачем при звільненні у встановлені законом строки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково, в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні та розрахункових виплат при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року та інфляційних втрат. В частині стягнення моральної шкоди позивачу слід відмовити у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено факт заподіяння їй моральних страждань та не наведено доказів на підтвердження розміру завданої моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 721,35 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення судових витрат понесених позивачем на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. слід відмовити з огляду на те, що позивачем не надано суду розрахунку та документального підтвердження таких витрат, що відповідно до розяснень п.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р., є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 208-209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації інфляційних втрат та моральної шкоди, задоволити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» () на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні в розмірі 13749,87 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року в розмірі 36666,24 грн., невиплачену вихідну допомогу в розмірі 14751,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5573,59 грн., інфляційні втрати в розмірі 1994,33 грн.

Стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць, допустити до негайного виконання.

В задоволенні інших позовних вимог позивача - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» () на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 721 гривня 35 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд за апеляційною скаргою на рішення суду, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_5