Справа № 369/7953/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/1125/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 20 09.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

09 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребери Тетяни Олександрівни про визнання правочину,вчиненого під впливом помилки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребери Тетяни Олександрівни про визнання правочину, вчиненого під впливом помилки недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовує ти, що 10 квітня 2014 року вона ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповіла все своє майно на користь онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Разом з тим, враховуючи вік позивача її донька ОСОБА_3 запропонувала їй проживати разом у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначає, що відповідач запропонувала забезпечити утримання позивача, а позивач мала передати взамін у власність свою квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2. З початку 2015 року донька купувала позивачу ліки та продукти, намагалась піклуватись про позивача.

24.04.2015 року позивачем було укладено правочин, згідно якого остання передала у власність ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач зазначає, що насправді вона вважала, що укладає договір довічного утримання, в зв»язку з чим на підставі власної заяви вирішила скасувати заповіт від 10 квітня 2014 року.

В подальшому після скасування заповіту, відповідач ОСОБА_3 почала вимагати від позивача часину пенсії на продукти та ліки, зневажливо ставилась та всіляко принижувала права позивача.

22.06.2016 р. позивач отримала від приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребери Тетяни Олександрівни фотокопію договору, але не довічного утримання, а договору дарування квартири, згідно якого вона подарувала, а обдарована ОСОБА_3 прийняла в дарунок квартиру під № АДРЕСА_2.

24.04.2015 р. ОСОБА_3 уклала договір дарування квартири під АДРЕСА_2 подарувавши її ОСОБА_4

Так, позивач зазначає, що вказаний договір дарування квартири на користь відповідача, був укладений позивачем в ситуації, коли вона помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.

Просила суд визнати договір дарування квартири під номером АДРЕСА_2, укладений 24.04.2015 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновком суду апелянт подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що10 квітня 2014 року ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєствароного в реєстрі за № 1357, за яким заповіла все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, те на що вона матиме право за законом заповіла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Також встановлено, що 09.11.2016 року Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберою Т.О. за заявою ОСОБА_2, було скасовано заповіт посвідчений ОСОБА_7 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 10 квітня 2014 року за реєстровим номером 1357 об 12 годині 55 хвилин, за яким вона, ОСОБА_2, заповідала все своє майно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В силу приписів ст.ст.6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору, в силу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2015 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладеного договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребер Т.О. за реєстровим № 457. Предметом договору була квартира номер АДРЕСА_2.

24 квітня 2015 року між ОСОБА_3 (Дарувальник) та ОСОБА_4 (Обдаровувана) укладено договір дарування квартири № АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що жодного доказу наявності якоїсь помилки при укладанні спірного договору позивачем не надано, як і не доведено помилку при укладанні спірного договору.

Так, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який ґрунтується на вимогах закону виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлено, що спірний договір дарування квартири був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 27.04.2016. № 6-372цс16 якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Натомість на підтвердження своїх позовних вимог позивачкою ОСОБА_2 було надано лише особисті пояснення з яких вона зазначає, що є особою похилого віку (71 рік), яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала бути зареєстрованою, у власність лише за умови довічного утримання, й укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем ОСОБА_3

Разом з тим, позивачкою не було надано жодного доказу на підтвердження своїх доводів: будь-якої медичної документації щодо стану здоров'я, довідки про матеріальний стан, документів про потребування сторонньої допомоги.

Відповідачами визнається той факт, що позивачка ОСОБА_2 є особою похилого віку (71 рік). Разом з тим сам по собі похилий вік ще не є достатньою та безумовною обставиною, яка беззаперечно вказує на проблеми у правильності сприйняття вчинюваних особою правочинів. Як зазначалося під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачам невідомо про наявність у ОСОБА_2 якихось тяжких або хронічних захворювань. ОСОБА_2 за час спільного проживання разом з відповідачами жодного разу не скаржилася з цього приводу, жодного разу не викликала лікарів та не перебувала у лікарні.

Крім того, колегія суддів бере до уваги посилання відповідачами на те, що жодна хвороба або обставина не заважали ОСОБА_2 правильно сприймати зміст оспорюваного нею правочину. За п'ять років до цього (у 2010 році) вона вчиняла аналогічний правочин з тими самими сторонами і правовими наслідками, жодних позовів з цього приводу не заявлялося. При цьому, при підготовці до вчинення оспорюваного зараз правочину, ОСОБА_2 сама виявляла ініціативу - зв'язалася з нотаріусом (фактично сама його обрала), з'ясувала основні вимоги, необхідні для укладення договору дарування, і навіть в подальшому - при скасуванні заповіту - користувалася послугами того ж самого нотаріуса.

Колегія суддів не бере до уваги, посилання позивачки на те, що вона тривалий час до укладення правочину не проживала у спірній квартирі. Наявність реєстрації не спростовує цього факту. Таким чином будь-які посилання, що позивачка втратила єдине житло - є безпідставними.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції проте, що відсутні будь-які правові підстави для задоволення вимог позивача та те, що позивачкою всупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що договір дарування спірної квартири було укладено внаслідок помилки.

А тому, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування рішення суду, яке обґрунтоване, апелянт не навів, а колегія суддів їх не встановила.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: