Справа № 368/1022/17 Головуючий у І інстанції Шевченко І. І.
Провадження № 22-ц/780/5307/17 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 43 13.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.І., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , який отримала у спадок за заповітом після померлого діда ОСОБА_5 у вигляді 1/3 частини його майна, в тому числі і домоволодіння. В подальшому виділила свою частку у вигляді літньої кухні та реконструювала в житловий будинок, який зареєструвала 27.12.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно із витягом ДРРПНМ № 77115212 від 27.12.2016 року.

ОСОБА_3 працює в м. Києві, де зареєстрована з 2005 року та проживає в гуртожитку по АДРЕСА_2, у свій будинок, що в с. Черняхів вона приїжджає лише на вихідні.

У 2007 році на прохання свого брата ОСОБА_6 позивач дозволила йому з дружиною ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_4 проживати в цьому будинку без реєстрації. Оскільки ОСОБА_6 є її рідним братом, тому договору оренди житлового будинку вона не складала, вони тільки домовилися, що вони будуть сплачувати за газ та електроенергію, допоможуть їй з реконструкцією даного будинку.

Навесні 2017 року сім'я у ОСОБА_6 розпалася, він перейшов жити до матері, а з відповідачем розлучився 09 червня 2017 року згідно із рішенням Кагарлицького районного суду Київської області.

В житловому будинку, який належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, залишились проживати без реєстрації відповідачі, тобто колишня дружина ОСОБА_6 та її син, що підтверджується довідкою, виданою Черняхівською сільською радою Кагарлицького району Київської області № 440 від 19.07.2017 року.

Оскільки договори про газопостачання та електропостачання до будинку укладені з позивачем, а оплату здійснював її брат, який з квітня 2017 року вже там не проживав, ОСОБА_3 вирішила 13.05.2017 року перевірити показники лічильників газу та електрики, але відповідачі її не впустили навіть у подвір'я та натомість стали її ображати, тому вона змушена була звернутися до поліції. Після неї, на її прохання з цією метою намагалися потрапити до її будинку 16.05.2017 року її брат ОСОБА_6 та 18.05.2017 року її мати ОСОБА_7, які також змушені були звертатися до поліції.

03 червня 2017 року та 09 червня 2017 року вона отримала попередження про відключення газопостачання, оскільки станом на вказане число утворилася заборгованість у розмірі 3 702 грн. 82 коп., а за травень 2017 року прийшов рахунок за газопостачання № від 15.06.2017 року на суму 4 273 грн.36 коп.

Згідно із рахунком за електроенергію № від 20.07.2017 року також станом на червень 2017 року утворилася заборгованість на суму 2 375 грн. 46 коп.

Відповідачі жодним чином в утриманні будинку, а точніше в оплаті комунальних послуг участі не приймають, чим завдали позивачу значних матеріальних збитків. Адже, остання має на своєму утриманні неповнолітню дитину і сплачує комунальні послуги за житло в м. Києві, тому сплата зазначених сум заборгованості є для неї непосильною, тим більше борги тепер за чужих їй людей.

Намагання позивача домовитися та вирішити ці проблеми з відповідачем мирно нічого не дали, остання замінила замки, написала кілька заяв до поліції, в яких звинуватила ОСОБА_6 в крадіжці, коли він намагався потрапити до будинку для зняття показників на лічильниках.

Відповідачі своїми протиправними діями порушують право позивача на вільне користування приватною власністю.

У зв'язку з вищевикладеним, просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з її власного житлового будинку АДРЕСА_1, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, сплачені нею судові витрати по справі 640 грн. 00 коп. та витрачені нею кошти на правову допомогу адвоката у розмірі 3 400 грн., всього на суму 4 040 гривень 00 коп.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28 вересня 2017 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу в сумі 3 400,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн., а всього 4 040,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що вона вселилася в спірне житлове приміщення як член сім'ї ОСОБА_6, а не позивача і не могла з останньою вести спільне господарство. Вважає, що суд першої інстанції помилково встановив факт надання позивачем належної їй будівлі у користування. Просила скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1, який отримано в спадок за заповітом після смерті ОСОБА_5 у вигляді 1/3 частини його майна.

Виділивши свою частку, ОСОБА_3 отримала літню кухню, реконструювавши у житловий будинок, який зареєструвала 27.12.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 77115212 від 27.12.2016 року.

На підставі рішення Черняхівської сільської ради 20 сесії 5 скликання № 36 від 13.03.2008 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який було розірвано на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 червня 2017 року.

ОСОБА_6 є рідним братом позивача. ОСОБА_2 має сина ОСОБА_4.

Встановлено також, що у 2007 році позивач на прохання свого брата ОСОБА_6 дозволила йому з дружиною ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_4 проживати у належному їй будинку без реєстрації.

09 червня 2017 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Кагарлицького районного суду Київської області.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачами, що ОСОБА_2 разом із своїм сином ОСОБА_4 відмовляються добровільно звільнити житлове приміщення, яке належить позивачу, змінили замки у дверях та не впускають позивача в її власне житло.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 є власником спірного будинку, беручи до уваги право позивача на володіння і користування належним майном та з огляду на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є членами сім'ї власника, не зареєстровані за адресою спірного будинку, договірів на користування з власником не укладалось.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України(ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Встановлено, що відповідачі не являються членами сім'ї власника, ніколи із власником спільно не проживали, не укладали договору на користування житловим приміщенням, а тому відсутні будь-які правові підстави для зайняття ними спірного житлового приміщення.

Відповідно до Ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Оскільки право власності позивача на будинок АДРЕСА_1, є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав, відповідач ОСОБА_2 та її син відповідач ОСОБА_4 не мають права перешкоджати позивачу у проживанні та користуванні спірним нерухомим майном та підлягають виселенню.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді