У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Демяносова М.В.,Карпенко С.О.,
Кадєтової О.В.,Леванчука А.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання, за касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання. просив суд: встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторін у справі в період з 2010 року по 2014 рік; поділити майно набуте ними за час спільного проживання, а саме автомобілі легкові: «Skoda Rapid», державний номер НОМЕР_1; «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_2; «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_3, причіп ПР 183131, державний номер НОМЕР_4, загальною вартістю 600 тис. грн, шляхом залишення такого майна у власності відповідача ОСОБА_7 та стягнення з неї на користь позивача ОСОБА_6 половини їх вартості, а саме 300 тис. грн. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що вони з ОСОБА_7 з 2010 року по 2014 рік проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, господарство, дохід, тощо. За період спільного проживання за спільні кошти набули вказане вище спірне майно, яке використовували у спільній підприємницькій діяльності.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 січня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 31 січня 2010 року по 05 жовтня 2014 року включно. В порядку поділу майна, що було набуто сторонами за час спільного проживання визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності, по 1/2 частині за кожним, на вказане нижче майно: автомобіль легковий «Skoda Rapid», державний номер НОМЕР_1, вартістю 254 984 грн 70 коп.; автомобіль легковий «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_2, вартістю 78 628 грн 55 коп.; автомобіль «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_3, вартістю 83 657 грн 75 коп.; причіп ПР 183131, державний номер НОМЕР_4, вартістю 6 824 грн 40 коп., та залишено вказане майно у спільній частковій власності сторін. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. З моменту набрання рішенням законної сили, скасовано заходи забезпечення позову щодо накладення арешту на вказані вище транспортні засоби.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 28 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 14 квітня 2012 року по 05 жовтня 2014 року включно. Поділено спільне сумісне майно подружжя наступним чином. Визнано за ОСОБА_7 право власності на автомобіль легковий «Skoda Rapid», державний номер НОМЕР_1, вартістю 254 984 грн 70 коп.; причіп ПР 183131, державний номер НОМЕР_4, вартістю 6 824 грн 40 коп.; автомобіль легковий «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_2, вартістю 78 628 грн 55 коп.; автомобіль «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_3, вартістю 83 657 грн 75 коп. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію 1/2 частини автомобіля легкового «Skoda Rapid», державний номер НОМЕР_1; причепа ПР 183131, державний номер НОМЕР_4; автомобіля легкового «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_2; автомобіля «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_3 в сумі 212 047 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 просить рішення апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційного суду норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, яким визначено ідеальні частки сторін у спірному майні без його реального поділу та залишення такого майна у їх спільній частковій власності, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу його та відповідача у справі, починаючи з 2010 року і до 05 жовтня 2014 року, зокрема, що спірні транспортні засоби (автомобілі легкові: «Skoda Rapid», державний номер НОМЕР_1; «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_2; «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_3, причіп ПР 183131, державний номер НОМЕР_4,) набуто сторонами у справі за час їх спільного проживання, що використовувалися вони у підприємницькій діяльності в сфері таксі, яка була організована за рахунок спільних зусиль і коштів сторін за час їх спільного проживання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з доведеності факту проживання сторін однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 14 квітня 2012 року до 05 жовтня 2014 року включно. При цьому, апеляційним судом було вирішено питання про поділ майна, набутого сторонами під час їх проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з виділенням такого майна відповідачеві та виплатою позивачеві відповідної компенсації від вартості цього майна.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у постанові від 20 лютого 2012 року, справа № 6-97цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У постанові від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13, Верховний Суд України висловив свою правову позицію щодо поділу майна подружжя, яка зводиться до наступного.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Частиною 2 ст. 74 СК України передбачено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (ст. ст. 60-74).

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_6 з 09 грудня 2009 року до 01 листопада 2010 року та з 12 листопада 2010 року до 08 серпня 2012 року був зареєстрований, як фізична особа-підприємець, займався діяльністю пов'язаною з наданням послуг таксі.

Відповідач ОСОБА_7 з 24 квітня 2012 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець - надання послуг таксі.

Судами встановлено, що сторони у справі не заперечували, що спірні транспортні засоби, які є предметом даного позову, використовувалися у їх підприємницькій діяльності.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року, справа № 6-2811цс15.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд не встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами у справі доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог з підстав викладених у рішенні.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Водночас, дійшовши висновку про те, що спірне майно у вигляді транспортних засобів є спільним майном подружжя в розумінні ст. 60 СК України, апеляційний суд належним чином не з'ясував питання щодо правового статусу цього майна, а саме чи є воно майном фізичної особи-підприємця, чи придбано та використовується воно у підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку та, чи поширюються на правовідносини між сторонами у справі положення глави 8 СК України, на підставі яких судом вирішено даний спір.

Також поза увагою апеляційного суду залишилось те, що спірні автомобілі придбавались за рахунок кредитних коштів на підставі договорів, укладених з ОСОБА_7, як позичальником та не перевіреним залишились доводи останньої, що при укладенні даних договорів нею зазначалось про те, що вона у шлюбі або фактичних шлюбних відносинах не перебуває, що також має важливе значення для вирішення даного спору.

Вирішуючи спір щодо виділу транспортних засобів одному з подружжя та присудження компенсації іншому з подружжя, апеляційний суд не врахував, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Даних щодо надання згоди відповідачем на сплату компенсації за частку у майні подружжя або звернення позивача з вимогами про присудження йому компенсації матеріали справи не містять.

За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, встановлюючи факт проживання сторін однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не перевірив належним чином чи були сторони пов'язані спільним побутом, чи мали вони взаємні права та обов'язки, як це передбачено приписами ст. 3 СК України, оскільки сам по собі факт спільного проживання не може свідчити про наявність сімейних відносин.

Суд першої інстанції, зазначаючи про те, що за час спільного проживання сторін, характер їх взаємовідносин мав всі ознаки притаманні сім'ї, зокрема, спільне проживання на протязі тривалого часу в одному будинку, наявність єдиного бюджету, спільне ведення домашнього господарства та спільна підприємницька діяльність щодо надання послуг таксі, управління якою здійснювалось переважно за місцем проживання, організація спільного дозвілля, певний рівень та характер взаємовідносини з родичами протилежної сторони, наявність взаємних прав та обов'язків, залишив поза увагою, що проживання осіб в одному будинку та спільна підприємницька діяльність жодним чином не свідчить про наявність відносин, які склались між сторонами як чоловіком та жінкою без реєстрації шлюбу.

Перевіряючи доводи сторін, в тому числі, з приводу правовідносин, які виникли внаслідок укладення між ними на підставі трудового договору, суд першої інстанції зауважив, що такі відносини тривали протягом менш ніж чотири місяці, натомість сторони проживали разом більш ніж чотири роки. Проте слід зазначити, що факт праці по найму не свідчить про набуття майна і проживання однією сім'єю, а лише підтверджує, що позивач був найманим працівником.

Крім того, судом першої інстанції не з'ясовано належним чином підстав та вимог, які були заявлені позивачем при зверненні за захистом свого порушеного права.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: М.В. Демяносов
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
А.О. Леванчук