Справа № 2-365/2008 Головуючий у 1 інстанції: Серьодкіна І.М.
Провадження № 22-ц/783/6116/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю позивача ОСОБА_3;

адвоката ОСОБА_4 - представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2008 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики, який було укладено між згаданими сторонами спору 29 січня 2004 року, а саме: 23 496 грн. боргу та 2 819 грн. три проценти річних, а також 320 грн. судових витрат, а всього 26 635 грн. 52 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 52-53).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за їх безпідставністю, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що твердження позивача про те, що розписку від 29.01.2004 року було написано відповідачем власноручно, «безпідставне, грунтується лише на показах Позивача, не підтверджується ні якими іншими доказами і носить характер припущення».

Також стверджує, що «фактично ніякої реальної передачі грошей не відбувалось, натомість Позивач шахрайськими діями примусив Апелянта написати розписку щодо отримання грошових коштів від Позивача, які Апелянт нібито програв в карти Позивачу», а відтак вважає, що дана розписка у відповідності до статті 228 ЦК України є нікчемним правочином, визнання недійсним якого судом (у відповідності до частини 2 ст. 215 ЦК України) не вимагається (а.с. 93-97).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

Зі змісту вище наведених норм випливає те, що договір позики має ознаки реального правочину, виконання якого відбувається в момент його укладення, і сам договір є свідченням цього виконання - на відміну від консенсуальних правочинів, які виконуються сторонами після укладення самого договору (в майбутньому).

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається зі змісту ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов (наприклад договору укладеного в усній формі) може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В доводах апеляційної скарги апелянт, стверджуючи, що «Позивач шахрайськими діями примусив Апелянта написати розписку щодо отримання грошових коштів від Позивача», визнає факт написання розписки (якою позивач і обґрунтовує свої позовні вимоги; а.с. 7) саме ним (а не будь-ким іншим), а відтак (у відповідності до частини 1 ст. 61 ЦПК України) доводи апеляційної скарги стосовно того, що твердження позивача про те, що розписку від 29.01.2004 року було написано відповідачем власноручно, «безпідставне, грунтується лише на показах Позивача», до уваги прийматися не можуть.

З огляду на вище наведене, колегія суддів наявну в матеріалах справи розписку відповідача ОСОБА_5 від 29.01.2004 року визнає належним і допустимим доказом укладення договору позики між сторонами спору та факту передачі визначеної цією розпискою грошової суми, а доводи апеляційної скарги стосовно того, що «фактично ніякої реальної передачі грошей не відбувалось», - такими, що не спростовують висновків рішення суду, а відтак такими, що не можуть прийматись до уваги.

Саму вище згадану Розписку, як правочин, позичальник (відповідач) ОСОБА_5 не оспорював і не оспорює, в установленому законом порядку ця Розписка недійсною не визнавалася, а відтак (у відповідності до ст. 204 ЦК України) вона, як правочин, є правомірною.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, відхилити та залишити рішення Галицького районного суду міста Львова від 21 лютого 2008 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: