У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у

м. Костянтинівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди, стягнення одноразової допомоги та витратна поштові відправлення та проїзд, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є інвалідом ІІ групи с 90% втратою працездатності з 22 червня 1988 року внаслідок трудового каліцтва 23 лютого 1988 року та перебуває на обліку у Відділенні ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у

м. Костянтинівці Донецької області як тимчасово переміщена особа з районів проведення АТО.

У відповідності до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд проводить одноразову страхову виплату потерпілому, розмір якої визначається відповідно до ступеня втрати професійної працездатності, виходячи з 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату.

Оскільки підприємство роботодавець, під час роботи на якому з нею трапився нещасний випадок, не виплачувало їй одноразову допомоги, вважає, що такий обов'язок перед нею несе відповідач, який повинен сплатити на її користь одноразову допомогу у розмірі 275 000 грн 00 коп.

Крім того, підприємство роботодавець не відшкодувало їй моральну шкоду яку вона оцінює у 24 650 грн 00 коп. та яка полягає у щоденних фізичних болях, необхідності постійного вживання медичних препаратів та проходження курсів лікування, позбавленні права на труд, глибоких душевних стражданнях, пов'язаних з незворотною втратою здоров'я. Тому вважає, що спричинену їй моральну шкоду має відшкодувати відповідач, на якого Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» покладені обов'язки роботодавця.

Зазначає, що протягом 2015-2016 р.р. вона декілька раз їздила на МСЕК та направляла відповідні запити для відновлення свого порушеного права на додаткове харчування та спеціальний догляд. Загалом на ці потреби нею було витрачено 260 грн 39 коп., які у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» повинен їй відшкодувати відповідач.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила стягнути з Відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Костянтинівці Донецької області витрати на відправку поштової кореспонденції та проїзд до МСЕК на загальну суму 260 грн 39 коп., одноразову допомогу у розмірі 24 650 грн 00 коп., моральну шкоду у розмірі 275 000 грн 00 коп.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від

11 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що дія Закону України №1105-XIV від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який передбачає таке відшкодування, не поширюється на події, що сталися до його прийняття, інші нормативно-правові акти, що діяли на час означеної події, не передбачали виплати потерпілому одноразової допомоги; а витрати на поштові відправлення та проїзд не належать до страхових витрат, відшкодування яких покладається саме на відповідача.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивачці при повторному огляді МСЕК встановлена 1«Б» група інвалідності зі ступенем втрати професійної працездатності 90% у зв'язку з трудовим каліцтвом 25 лютого 1988 року. Іншого, вищого ступеню втрати стійкої професійної працездатності, іншої професійної хвороби або каліцтва, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, цією довідкою не встановлено.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Закон України № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» прийнятий 23 вересня

1999 року та набрав чинності з 1 січня 2001 року.

Частинами 1, 2 статті 42 цього Закону, передбачено, що у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд проводить одноразову страхову виплату потерпілому, розмір якої визначається відповідно до ступеня втрати професійної працездатності, виходячи з 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату.

У разі якщо при подальших обстеженнях МСЕК потерпілому встановлено інший, вищий ступінь втрати стійкої професійної працездатності з урахуванням іншої професійної хвороби або іншого каліцтва, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, йому провадиться одноразова виплата, розмір якої визначається відповідно до відсотка, на який збільшено ступінь втрати працездатності, щодо попереднього обстеження МСЕК, виходячи з розрахунку

17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату.

Крім того, компенсування витрат позивачці на проїзд до МСЕК та поштові відправлення не належить до страхових виплат, відшкодування яких здійснюється відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що на час втрати позивачкою працездатності діяли Правила відшкодування підприємствами, установами та організаціями шкоди, затверджені постановою Держкомпраці СРСР та Президіумом ВЦРПС від 03 липня 1984 року № 690, які не передбачали сплату одноразової допомоги при отриманні травми на виробництві, а також будь-які виплати постраждалому покладалися на підприємство, а не на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у

м. Костянтинівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди, стягнення одноразової допомоги та витратна поштові відправлення та проїзд, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович