Справа № 466/190/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/5658/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Крайник Н.П.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю прокурора Панькевича Р.В., представника ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника Брюховицької селищної ради - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», яке є правонаступником Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» та заступника прокурора Львівської області на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 липня 2017 року у справі за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України в інтересах якого діє Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог - відділу Держгеокадастру в м. Львові про визнання незаконним і скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржили Публічне акціонерне товариство «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», яке є правонаступником Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» та заступник прокурора Львівської області.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрзалізниця» стверджує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що право користування спірною земельною ділянкою у залізниці виникло згідно Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км. 4 + 850 м до км 11 + 106 м розробленого проектною організацією Дорпроект Піденно-Західної залізниці у 1962 році. Зазначає, що на момент виникнення у 1962 році права залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, виготовлення та отримання державного акту не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі. Вважає помилковим висновок суду про те, що земельна ділянка не належала до земель державної власності та стверджує, що місцева рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою. Зазначає, що такої ж позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 24.06.2015 року. Вважає, що судом не з'ясовано законності набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку. Зазначає, що посилання суду на для вирішення спору на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять доказів користування відповідачем спірною земельною ділянкою на момент прийняття Радою рішення №84 від 13.07.2006 року, отже відповідач не міг володіти цією землею і розпоряджатись нею, як своїм майном. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Львівської області зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає помилковим висновок суду про те, що наявність тільки проектної документації не є достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем. Посилається на те, що на момент виникнення у 1962 році права позивача на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, діяло законодавство, відповідно до вимог якого виготовлення та отримання державного акту не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення. Вважає безпідставним посилання суду для вирішення спору на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Панькевича Р.В., представника ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційних скарг, пояснення ОСОБА_3, представника Брюховицької селищної ради - ОСОБА_4 про заперечення вимог апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини.

Рішенням Брюховицької селищної ради № 578 від 15.12.2005 року «Про надання дозволу на проведення інвентаризації земельних ділянок громадянам в смт. Брюховичі» ОСОБА_3 дано дозвіл на виготовлення технічної документації для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку по вул. Під Осовою, 4 для ведення особистого селянського господарства.

13.07.2006 року п. 1.5 рішенням сесії Брюховицької селищної ради № 84 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт. Брюховичі» затверджено технічну документацію для видачі державного акту і безоплатно передано ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1367 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1

На підставі вказаного рішення Брюховицької селищної ради ОСОБА_3 21 липня 2007 року видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Позивач на підтвердження права постійного користування землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м надав План смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР -МПС (т.1, а.с. 6).

Також позивачем подано викопіювання геодезичної зйомки смуги відведення земель ДТГО «Львівська залізниця» на проміжку від КМ9 до КМ10 в напрямку від станції Рудно до станції Підбірці (т.1, а.с.8-9), згідно з якими, площа накладення на земельну ділянку ОСОБА_3 становить 0,0426 га.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено його права постійного користування спірною земельною ділянкою площею 18,75 га, оскільки у нього відсутня належна документація на земельну ділянку.

Однак, з такими висновками районного суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 67 ЗК України (2002 року), до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об»єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ст.68 ЗК України, ст.11 Закону України «Про транспорт» та ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв»язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об»єктів залізничного транспорту.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

У відповідності до пункту «б» частини 4 ст. 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями.

Згідно з ч.2 ст.84 ЗК України, в редакції, чинній на момент прийняття Брюховицькою селищною радою оспорюваних рішень, право державної власності на землю набувалось і реалізовувалось державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЗК України, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У відповідності до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов»язкової реєстрації таких прав.

Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР №58, Ради народних комісарів СРСР №50 від 07.02.1933 року затверджено Положення «Про землі, надані транспорту», відповідно до п.4 якого до земель, наданих транспорту відносилися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об»єктами залізничної інфраструктури. Це положення набрало чинності та діяло на вказаних землях з 1939 року, на підставі Закону СРСР «Про включення Західної України у склад СРСР із возз»єднанням її із УРСР» від 01.11.1939 року, до набрання чинності постановою Ради Міністрів СРСР №24 від 08.01.1981 року «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту». Нормами ст.1 вже цього Положення встановлено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Нормами чинних на момент набуття права на земельні ділянки залізницею нормативно-правових актів - ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Разом з тим, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п. п. 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).

Земельним кодексом УРСР (в редакції від 08.07.1970 року), постановою Верховної ради УРСР від 18.12.1990 року, постановою Ради Міністрів СРСР від 27.01.1962 року №83 гарантувалось право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування.

Вимога Земельного кодексу України (2002 року) про переоформлення прав постійного користування земельною ділянкою до 01.01.2008 року рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп 2005 визнана неконституційною.

За змістом ст.17 Закону України «Про основи містобудування», наявний в матеріалах справи План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м від 1962 року (т.1, а.с.6) є містобудівною документацією. З урахуванням такої документації можуть бути вирішені питання щодо вилучення (викупу) передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Вказаний План погоджений з представником виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих.

За таких обставин, слід визнати, що ДТГО «Львівська залізниця» за погодженням з органом місцевого самоврядування є користувачем означеної у Плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом в підтвердження права позивача на постійне користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, яка відноситься до земель державної власності.

Крім того, право користування ДТГО «Львівська залізниця» названою вище земельною ділянкою площею 18,75 га підтверджується витягом з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, наданим відділом Держземагенства у м.Львові від 30.01.2013 року, та довідкою про сплату земельного податку за земельну ділянку вказаної площі у 2012 та 2013 роках (т.1, 24, 25).

Відповідно до ст. 117 Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Однак відповідачами не було надано доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували факт належності спірної земельної ділянки до земель комунальної, а не державної власності. А відтак Брюховицька селищна рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

В зв»язку з викладеним, колегія суддів вважає, що позивачем доведено право постійного користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністр ативних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, відповідно до Плану смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР - МПС. Ваказаний висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року, у справі № 3-150гс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене оспорюване позивачем рішення Брюховицької селищної ради в цій частині слід визнати незаконними і скасувати, що в свою чергу є підставою для визнання недійсним виданого на цій підставі державного акту про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку.

В позовній вимозі про скасування державної реєстрації на право власності на земельну ділянку слід відмовити в зв»язку з наступним.

Пунктом 2 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закону) передбачено, що державний реєстратор забезпечує проведення державної реєстрації прав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Стаття 27 Закону передбачає скасування державної реєстрації речових прав в разі винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до державного реєстру прав. Визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним є підставою для скасування його державної реєстрації.

Однак суду не подано доказів про вчинення ОСОБА_3 дій, направлених на внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та проведення державної реєстрації. (т.1, а.с.1-207)

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», яке є правонаступником Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» та заступника прокурора Львівської області задоволити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення. Позов задоволити частково. Визнати незаконним та скасувати п.1.5 рішення Брюховицької селищної ради № 84 від 13.07.2006 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт. Брюховичі» про затвердження технічної документації для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку і безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1367 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 Скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 21.08.2007, виданий ОСОБА_3 В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Крайник Н.П.