Головуючий суду 1 інстанції - Озеров В.О.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 431/789/13-ц
Провадження № 22ц/782/238/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі

головуючого Луганської В.М.,

суддів - Коновалової В.А., Коротенка Є.В.,

за участю секретаря: Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє через представника ОСОБА_3 на ухвалу Старобільського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розподіл майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про розподіл майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з ОСОБА_5 перебуває у зареєстрованому шлюбі з 28 листопада 1952 року. За час шлюбу, вони за спільні кошти придбали домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором куплі -продажу будинку від 12 березня 1981 року. Згідно технічного паспорту, виданого Старобільським РЮТІ, власником вказаної квартири є чоловік позивачки ОСОБА_5 Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 22 серпня 2012 року її чоловіка було визнано недієздатним та призначено його опікуном ОСОБА_6. Позивач зазначила, що вона має бажання поділити спільне майно подружжя. У зв'язку з чим позивач просила суд визнати спільним сумісним майном подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

13 травня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в інтересах недієздатного ОСОБА_5 надали суду заяву про визнання мирової угоди. Просили суд визнати мирову угоду згідно якої ОСОБА_6, діючи в інтересах ОСОБА_5, здійснює піклування та догляд за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до часу їх смерті, що виражається в наданні відповідного місця проживання, забезпечення допомогою щодо здійснення побутових потреб та, у випадку необхідності, забезпечення догляду під час надання медичної допомоги. Просили суд визнати право власності за ОСОБА_6 на домоволодіння розташоване за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування вказаного домоволодіння площею 0,0496 га, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 травня 2005 року реєстраційний номер 220.

Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року суд визнав мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, по умовам якої: відповідач ОСОБА_6, діючи в інтересах ОСОБА_5 здійснює піклування та догляд за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до часу їх смерті, що виражається в наданні відповідного місця проживання, забезпечення допомогою щодо здійснення побутових потреб та, у випадку необхідності, забезпечення догляду під час надання медичної допомоги. Суд визнав право власності ОСОБА_6 на домоволодіння розташоване за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування вказаного домоволодіння площею 0,0496 га, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 травня 2005 року реєстраційний № 220. Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 в інтересах недієздатного ОСОБА_5 про розподіл майна подружжя суд закрив.

Не погодившись з даною ухвалою ОСОБА_2, який діє через представника ОСОБА_3 та, який не приймав участі у розгляді справи судом першої інстанції, подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати ухвалу Старобільського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити і визнанні мирової угоди. Зазначену ухвалу вважає незаконною та необґрунтованою, та такою, що підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Заслухавши осіб, які з'явилися до судового засідання, доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про визнання мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, що заява про затвердження мирової угоди подана до суду у письмовому вигляді, підписана сторонами, мирова угода не порушує прав та інтересів сторін.

Проте такий висновок суду першої інстанції не відповідає процесуальному закону.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

За змістом вказаної статті мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка затверджується судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її затвердження. При цьому мирова угода повинна стосуватись предмета позову.

Із тексту позовної заяви вбачається, що позивач просила суд визнати сумісним майном подружжя домоволодіння АДРЕСА_1, визнати за позивачем право власності на ? частину вказаного домоволодіння.

Суд першої інстанції не врахував, що позивачем заявлені вимоги про поділ майна подружжя, тоді як вимоги про визнання права власності за ОСОБА_6 не заявлялися.

Разом з тим, суд першої інстанції в порушення вимог закону, залишив поза увагою, що укладена між сторонами мирова угода не стосується предмета позову, яким є поділ спільного сумісного майна подружжя, а укладена стосовно інтересів ОСОБА_6, який не є стороною у справі, а в позові його зазначено як особу, яка представляє інтереси недієздатного відповідача ОСОБА_5 та викладено прохання про визнання за ОСОБА_6 права власності на нерухоме майно на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0, 0496 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Також судом першої інстанції не враховано, що звертаючись до суду з позовною заяву, позивач в позовній заяві зазначила, що відповідача рішенням Старобільського районного суду від 22.08.2012 року визнано недієздатним та призначено його опікуном ОСОБА_6. Суд зазначених обставин не перевірив. Матеріали справи не містять письмових доказів про призначення ОСОБА_6 опікуном над ОСОБА_5.

Так відповідно до ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Пунктом 1 ч.1 ст.71 ЦК України передбачено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування відмовитися від майнових прав підопічного.

В матеріалах справи відсутній дозвіл органу опіки та піклування, який би дозволяв ОСОБА_6 відмовлятися від майнових прав недієздатного ОСОБА_5.

Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог передбачених ч.3 ст.122 ЦПК України не витребував інформацію про місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_5.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги обґрунтовані і апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Таким чином, ураховуючи викладене та положення п.4 ч.1 ст.311 ЦПК України, оскаржувана ухвала не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Вирішуючи питання про судові витрати, колегія суддів судової палати враховує роз'яснення, які містяться у п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10, згідно яких у разі, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду справи згідно із загальними правилами ст.88 ЦПК України. За таких підстав питання щодо розподілу судових витрат має вирішити суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 311, 315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє через представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Старобільського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Cудді: