Провадження № 2/522/157/17
„15 травня 2017 року
Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді Погрібного С.О.
за участі секретаря судового засідання Грищук В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить суд заборонити відповідачці перешкоджати йому зустрічатися та спілкуватися з його малолітньою донькою, встановити порядок участі у вихованні дитини шляхом зобовязання відповідача надавати позивачу можливість побачення з донькою не менше ніж один раз на тиждень у будь-який вихідний день та у святкові дні, без присутності третіх осіб та без обмеження часу. На підтвердження своїх вимог позивач посилався на те, що сторони перебували у шлюбі з 9 листопада 2010 року до 25 вересня 2012 року. У вказаному шлюбі 01 липня 2011 року народилася донька ОСОБА_3. Через деякий період сторони перестали проживати разом, сімейні стосунки між ними припинені, нині шлюб розірвано. Питання про місце перебування дітей після розірвання шлюбу у судовому засіданні не вирішувалось, однак сторони, за твердженням позивача, дійшли усної домовленості про те, що ОСОБА_1 матиме змогу бачитися з донькою два рази на місяць у вихідні дні без обмеження часу. Приблизно у лютому 2016 року у позивача з ОСОБА_2М погіршилися відносини та на його прохання надати можливість бачитись з донькою вона відповідала відмовою без пояснення причин. Позивач змушений звернутися до органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради для визначення способу участі у вихованні сина. Згідно з висновком органу опіки та піклування встановлено, що позивач має право бачитись з донькою у суботу кожного тижня з 14:00 години по 18:00 години кожну суботу, а також дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків.
Позивач надав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути позов за його відсутності.
Відповідач в судове засідання не зявився неодноразово, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд у звязку з його неявкою та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не зявився, у порядку заочного розгляду справи.
Суд дослідив усі докази, надані під час розгляду справи, дійшов переконання, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову з огляду на таке.
З 9 листопада 2010 року до 25 вересня 2012 року позивач й відповідач перебували у шлюбі; 25 вересня 2012 року заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано.
01 липня 2011 року у вказаному шлюбі народилася донька ОСОБА_3. Відповідно до свідоцтва про народження, серії І-ЖД № 270479 від 05 липня 2011 року, ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_2 матірю ОСОБА_3
Неповнолітня дитина після припинення сторонами спільного проживання залишилася проживати з матір'ю. У своїх поясненнях позивач вказує на те, що між ним та ОСОБА_2, станом на момент його звернення до суду з цим позовом, не досягнуто згоди з приводу питання визначення порядку участі позивача у вихованні їх спільної доньки.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/2005 від 10 лютого 2017 року, ОСОБА_2 зобовязана не перешкоджати зустрічам та спілкуванню позивача з його малолітньою донькою, визначено порядок зустрічей ОСОБА_1 з дитиною наступним чином: з 14.00 години до 18.00 години кожну суботу, а також дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків.
Обовязок суду під час оцінки обставин справи та вирішення питання про участь обох батьків у вихованні дитини полягає у необхідності керуватися положеннями частини першої ст. 151 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Таким чином, позивач, як батько дитини, має право на переважне особисте здійснення виховання своєї дитини.
Враховуючи, що спілкування між батьками дитини з приводу її виховання не відбувається, сторона відповідача не повідомила, а й відповідно не обґрунтовувала необхідності відсторонення батька дитини від її виховання. Батько дитини на сьогоднішній момент повністю усунутий від прийняття будь-яких життєво важливих рішень щодо визначення питань виховання та розвитку дитини. При цьому батько дитини має право не тільки на участь у вихованні, а й на спільне з матірю визначення та обрання форм та методів виховання дитини, як це слідує з ч. 3 ст. 151 СК України, відповідно до якої батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Такими діями відповідача порушуються права й інтереси самої дитини, оскільки її гармонійний та органічний розвиток без участі у її вихованні батька є неможливим, це може травмувати дитину і спричинити негативні наслідки.
Стороною відповідача не доведено існування негативного впливу позивача на дитину, її виховання та розвиток, а так само цього не слідує й з висновку органу опіки й піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, що не позбавляє гарантованого законом права позивача брати участь у вихованні його дитини нарівні з відповідачем.
Суд критично оцінює окремі положення висновку органу опіки та піклування з приводу предмету спору, зазначене рішення органу опіки та піклування обовязкової сили для суду не має, а тому враховано судом на рівні з іншими доказами.
Відповідно до ст. 9 Конвенції ООН «Про права дитини», ст. 153 Сімейного кодексу України, ст. ст. 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства» мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.
Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно зі ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Оцінюючи стосунки між батьком та дитиною, суд виходить з того, що спір між сторонами (поза питанням про встановлення винної особи) призвів до тривалого пропуску у спілкуванні батька з дитиною. Достатньо обґрунтованими є доводи позивача, що причиною тривалого проміжку часу, протягом якого ОСОБА_1 не спілкувався з його малолітньою дитиною, є неприязні стосунки, що склалися з відповідачем.
На підставі всебічного дослідження та аналізу зібраних по справі доказів суд дійшов таких висновків: з огляду на непредставлення таких доказів суд не може вважати доведеним, що спілкування неповнолітньої дитини зі своїм батьком, позивачем, суперечить або, в цілому, не відповідає інтересам самої дитини; відповідачкою не представлено доказів, що позивач справляв негативний вплив на свою дитину або за своїми моральними властивостями здатен на таке у майбутньому.
В оцінці доказів та визначенні прийнятної моделі регулювання спірних правових відносин між сторонами суд виходить із засадничого принципу сімейного законодавства, за яким один із батьків дитини має переважне право, порівняно з будь-якими іншими особами, на спілкування зі своєю дитиною (ст. 151 СК України). Відповідно до статті 7 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, що є загальною засадою регулювання сімейних відносин в Україні.
Суд частково погоджується з висновком органу опіки та піклування по справі, зокрема, сприймаючи встановлення факту порушення прав батька у вихованні дитини, та критично оцінюючи цей висновок в частині визначення порядку погодження зустрічей батька з дитиною за попередньою домовленістю з ОСОБА_2, оскільки за встановлених погіршених стосунків колишнього подружжя, небажання спілкуватись один з одним, домовленість з вказаного приводу між сторонами не може бути досягнута. Цей висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради не має для суду наперед визначеного вирішального значення, розглядається в якості одного із доказів по справі. За правилом ч. 2 ст. 157 СК України позивач має право на особисте спілкування за дитиною, з огляду на це умова спілкування батька з дитиною лише за умови попередньої домовленості з матірю має бути обумовлена конкретними інтересами дитини, що повинні мати істотне значення. У зазначеному висновку орган опіки та піклування не навів обґрунтованих та переконливих аргументів на користь такого рішення спору між батьками з приводу погодження цих зустрічей батька з дитиною, а рівно, й суд під час судового розгляду справи не знайшов для цього також обєктивних підстав.
Діями відповідачки порушуються права й інтереси самої дитини, оскільки її гармонійний та органічний розвиток без участі у її вихованні батька є неможливим, це може травмувати дитину і спричинити розвиток в неї негативних психологічних наслідків. Неправомірними самоправними діями відповідача заподіюються позивачу моральні і душевні страждання, викликані неможливістю через її дії бачитись з донькою, брати участь у її вихованні тощо.
З огляду на те, що позивач з відповідачем дійшли домовленості щодо припинення спільного проживання і сімейних відносин, шлюб між сторонами розірвано, відповідачка відмовляла у побаченнях позивача з дитиною, суд вважає ці дії відповідача необґрунтованими, такими, що грубо порушують права дитини й позивача, створюють йому істотні перешкоди в участі у вихованні дитини.
Виходячи з наведеного, у спричиненій неправомірними діями відповідачки ситуації єдиним способом вирішення спору між сторонами є встановлення судом порядку участі батька у вихованні його неповнолітньої доньки, що він й просить установити, виходячи з інтересів дитини, а також його інтересів та прав, що заслуговують на увагу і захисту зі сторони суду.
Окрім цього, в інтересах дитини, її гармонійному розвитку та задля відновлення довірливих відносин між дитиною і батьком, відповідно до правил ст. 19 ч. 6 СК України, суд вважає за доцільне задовольнити вимогу позивача про зобовязання ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, шляхом розяснення того, що ОСОБА_1 має право також на необмежене у подальшому спілкування з донькою ОСОБА_3 особисто за допомогою засобів телефонного, поштового, електронного та інших засобів звязку, що не передбачають безпосереднього спілкування між ним та донькою, з дотриманням розпорядку дня дитини.
Визначаючи такий порядок, суд виходить з міркування забезпечення максимально рівноцінного спілкування з дитиною батька та матері, беручи до уваги, що дитина проживатиме з матірю.
Разом з тим, під час постановлення рішення, судом має бути враховано встановленні обставини у справі, фізичний та розумовий стан розвитку дитини й її вік. З урахуванням цих обставин, суд розяснює учасникам справи їх право на звернення у подальшому до суду з позовом про зміну обсягу часу спілкування позивача зі своєю дитиною в залежності від досягнення дитиною певного віку, що передбачає досягнення дитиною у певному віці відповідного рівня розумового та інтелектуального й психологічного розвитку.
Суд враховує, що участь батька в вихованні передбачає не тільки реалізацію його прав, а й належне виконання ним своїх обовязків. Саме з врахуванням цих обставин сторони мають розуміти ухвалене по справі рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Контроль за виконанням цього рішення суду має бути покладений на відповідний орган опіки та піклування в частині контролю за дотриманням прав неповнолітньої дитини.
Задовольняючи позовні вимоги, суд, керуючись своїми правами, визначеними у ст. 217 ЦПК України, має визначити порядок його виконання з метою уникнення подвійного тлумачення його положень та визначення чіткого механізму реалізації його положень. Подібне чітке формулювання висновків суду має також на меті унеможливити виникнення між цими самими сторонами спорів з приводу виконання цього рішення.
Разом з тим суд має наголосити, що такі висновки носять заочний характер, а тому можуть бути переглянуті за умови подання стороною відповідачів нових доказів, що матимуть істотне значення для висновків суду, спрямованих на спростування правової позиції позивача.
Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Керуючись ст.ст. 141, 151153, 157, 159 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 88, 169, 212, 214-215, 217 Цивільного процесуального кодексу України, СУД
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною задовольнити.
Зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у зустрічах та спілкуванні з його малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Визначити способи та порядок виконання цього рішення суду шляхом встановлення участі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у вихованні дитини його доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та спілкування з ним, а саме: зобовязати ОСОБА_2 безперешкодно надавати можливість для особистого побачення без участі матері, а також інших третіх осіб ОСОБА_1, за умови завчасного попередження останнім матері дитини ОСОБА_2 про вказане побачення, з їх донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, кожного тижня кожного місяця по суботах, починаючи з 14.00 години, а також дні народження та святкові дні, зобовязавши повертати її матері ОСОБА_2 за місцем її проживання не пізніше 18:00 години цього самого дня.
Розяснити сторонам, що жодні права та обовязки сторін за цим рішенням не можуть розумітися та використовуватися на шкоду неповнолітньої дитини ОСОБА_3.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача шляхом звернення з заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

15.05.2017