Справа №442/5925/17
Провадження №2/442/2129/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Хомика А.П.

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третіх осіб - Органу опіки та піклування Дрогобицької райдержадміністрації, Рихтицької сільської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати їх такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1. В обґрунтування позову, покликається на те, що він є власником вказаного будинку. 25.08.2005 року він уклав шлюб із відповідачкою - ОСОБА_2, від якого в них народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 18.07.2014 року (справа №442/4271/2014-ц) шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. У мотивувальній частині рішення зазначено, що сторони на протязі тривалого часу не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства.

Зважаючи на зазначене та беручи до уваги ту обставину, що він як інвалід з дитинства ІІ групи не зміг задовольняти фінансові вимоги дружини, відповідачка через суд вирішила з нього стягувати аліменти на користь сина ОСОБА_8. Але практично з середини 2011 року відповідачка забрала всіх дітей і переселилась на постійне проживання до житлового будинку, який колись належав на праві власності її бабусі - ОСОБА_10, яка померла.

Підтвердженням факту не проживання відповідачки разом із дітьми більше 6 місяців є складені акти посадових осіб Рихтицької сільської ради від 09.09.2016 року, 01.12.2016 року та від 18.05.2017 року.

Позивач та його представник ОСОБА_11 позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Позов просили задоволити.

Відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх та в інтересах неповнолітніх дітей, проти позову заперечила через безпідставність. У позові просила відмовити.

Представник третьої особи проти позову заперечив з підстав. які викладені письмово. Зокрема вказав, що на даний час діти без реєстрації проживають у будинку, який не належить їхній матері, потребує капітального ремонту та непридатний для проживання багатодітної сім»ї.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину (р. №2-496) від 04.03.2004 року, виданого Першою Дрогобицької державної нотаріальною конторою (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Дрогобицьким державним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки № 2995679, від 04.03.2004 року).

Згідно з рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.07.2014 року ( справа №442/4271/2014-ц) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішенням суду також встановлено, що від даного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.07.2014 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх видів заробітку.

Відповідно до довідки, виданої Рихтицькою сільською радою від 22.05.2017 року №413/02-25, ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми : ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також ОСОБА_3, 09.10.1998 року зареєстровані в АДРЕСА_1. В даний час ОСОБА_2 разом із дітьми проживає без реєстрації в АДРЕСА_2, в будинку, який належав на праві власності бабусі - ОСОБА_10, яка померла. Загальна площа такого будинку 32,1 кв.м., житлова - 12,6 кв.м., будинок не газифікований, спадкові права на житло нотаріально не оформлено.

Такий факт, також встановлений актами від 01.12.2016 року, від 09.09.2016 року та від 18.05.2017 року, складених комісією Рихтицької сільської ради.

Судом також приймаються до уваги покази свідків, допитаних у судовому засіданні:

ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про допит яких просив позивач, які дали пояснення про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались неприязні відносини, що призвели до їх розлучення. За час їх спільного проживання до ОСОБА_2 приходили знайомі, з якими вона розпивала спиртні напої.

ОСОБА_16 та ОСОБА_17, про допит яких просила відповідачка, які дали пояснення про те, що відповідачка з дітьми змушена була покинути спірне житло через неналежну поведінку позивача.

Однак наведені покази свідків не спростовують того факту, що відповідачка не втратила інтерес до спірного житла, та те, що між сторонами існують неприязні відносини.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1, 2, 4 ст. 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Під час розгляду справи судом з'ясовано, що ОСОБА_2 разом з дітьми зареєстрована в спірному будинку за згодою ОСОБА_1 на постійній основі проживання в установленому законом порядку.

В п.15 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 вiд 10.03.1989 року, № 13, від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.1998 року, роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

ОСОБА_2 разом з дітьми фактично вимушена була покинути житло, що сторонами не оспорюється та приймається судом до уваги.

Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner vs. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow vs. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos vs. Cyprus від 18.02.1999 p.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Позивач не навів жодних доводів, які б були підставою для подачі позову, окрім факту не проживання протягом шести місяців.

Поряд з цим, суд бере до уваги те, що іншого житла у ОСОБА_2 та її дітей не має, житло її бабці не може забезпечити житлову площу (така становить 12,6 кв.м., а загальна 32,1 кв.м.) всім мешканцям; є негазифікованим, спадкові права на житлові нотаріально не оформлено.

Більше того, відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником.

Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, що стороною позички також не враховано.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно з Конвенцією про права дитини Організації Об'єднаних Націй, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, статті 3, в усіх діях що до дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням наведеного приходить до висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними. Разом з тим, тимчасова відсутність у спірному житлі була зумовлена поважними причинами, зокрема через неприязні стосунки із ОСОБА_1, вимушеним тимчасовим проживанням у будинку покійної бабці, де відсутні необхідні умови; відсутність іншого житла. Відтак, у позові про визнання ОСОБА_2 та дітей такими, що втратили право користування слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 169, 209, 212-215, 224,226 ЦПК України, суд -,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третіх осіб - Органу опіки та піклування Дрогобицької райдержадміністрації, Рихтицької сільської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Хомик А.П.