АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4789/17 Справа № 188/246/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 жовтня 2016 року він прибув на поле, з метою проведення сільськогосподарських робіт на земельній ділянці, яка розташована на території Брагинівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, де зустрівся з відповідачем ОСОБА_3, який в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 висловив на його адресу наступну фразу: «А!!! Це ти!!! Той, хто спалив ОСОБА_6 комбайн!!!».

Позивач зазначає, що дана фраза містить інформацію, яка є недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність, оскільки він не перший рік займається сільським господарством, його знає багато людей, як порядну людину, він ніколи не завдав шкоди будь чиєму майну, тим більше майну, а тим більше комбайн ОСОБА_6.

На підставі вищенаведеного, просив визнати недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність, інформацію про те, що він спалив ОСОБА_6 комбайн, та зобовязати ОСОБА_3 спростувати інформацію про те, що він спалив ОСОБА_6 комбайн, тим же самим шляхом, а саме: на полі, розташованому в с. Солнцево Петропавлівського району Дніпропетровської області, о 15:00 годині дня, у присутності свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5 сказати, що інформація про те, що він спалив ОСОБА_6 комбайн є недостовірною.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року відмовлено у задоволені позову (а.с.62-64).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду про задоволення позову (а.с. 74-77).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем відбулась зустріч на земельній ділянці, що розташована на полі на території Брагинівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Вказані обставини не заперечуються сторонами по справі та були підтверджені ними особисто та свідками, допитаними в судовому засіданні першої інстанції.

Інших доказів суду не надано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, факт розповсюдження недостовірної інформації ОСОБА_3, тоді як наявність конфлікту між сторонами не свідчить про приниження честі, гідності позивача.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах у справі та нормах матеріального права.

Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ст. 297 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про захист особистого немайнового права в порядку ст.275 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач поширив неправдиву та образливу інформацію відносно нього, що на думку останнього створювало негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих та принижувало честь, гідність останнього.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно положень ст.277 ЦК України, ст.10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач повинен довести факт поширення такої інформації відповідачем.

Позивач, звернувшись із позовом до суду про визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування, мав довести факт її розповсюдження саме відповідачем. Однак, позивач в судовому засіданні не довів сам факт поширення відповідачем недостовірної або ж принизливої щодо нього інформації, відповідні докази також в матеріалах справи відсутні, а тому покладення на відповідача відповідальності за такі дії, у вигляді зобовязання останнього спростувати зазначені у позовній заяві дії на захист немайнових прав позивача, є безпідставним.

Крім того, правильним є висновок суду про стягнення витрат на правову допомогу.

За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 процентів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84,88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З урахуванням наявності договору про надання правової допомоги та послуг № 3/2017 від 10 березня 2017 року, акту приймання-передачі виконаних робіт від 19 квітня 2017 року, копії квитанції від 19 квітня 2017 року на підтвердження перерахування вказаної вище суми та виконання договору, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в підтвердження кваліфікації представника, який надавав правову допомогу, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6 720 грн., що відповідає матеріалам справи та узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції порядку допиту свідків під час розгляду даної цивільної справи, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки є безпідставними та спростовуються звукозаписом та журналом фіксування судового засідання.

Крім того, обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначав, що доказом доведеності заявлених вимог є покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, однак дані покази, за відсутності інших належних та допустимих доказів, не є переконливим доведенням обставин, що викладені в позовній заяві з приводу дій відповідача. З огляду на те, що ОСОБА_7 є дружиною позивача, а ОСОБА_4 сином, ОСОБА_5 теж перебуває в певних близьких відносинах з позивачем, а тому суд першої інстанції обґрунтовано віднісся критично до їх показів.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду не містить висновків про розповсюдження відповідачем недостовірної інформації є власним тлумаченням позивача встановлених обставин у справі та норм законодавства, що зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи, не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_8

ОСОБА_9