Єдиний унікальний номер 219/8644/16-ц Номер провадження 22-ц/775/108/2017
Єдиний унікальний номер 19/8644/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/ 108/2017
Головуючий в 1 інстанції Дубовик Р.Є.
Доповідач Груіцька Л.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Груіцької Л.О.,

суддів: Жданової В.С., Осипчук О.В.,

секретар: Яворський О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2016 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до 23 - го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області про скасування дисциплінарного стягнення, стягнення премії, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 23 - го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області про скасування дисциплінарного стягнення, стягнення премії, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, так як вважає, що воно винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права та, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції:

- не дотримав вимог п.2. постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»;

- при викладенні судом обставин, суд не зазначив наказ, виданий начальником 23-го ДПРЗ ОСОБА_2 19.07.2016 року про відрядження ОСОБА_1;

- суд необґрунтовано узяв до уваги висновок службового розслідування і сприйняв його як належний доказ не мотивуючи, чому він його приймає як належний доказ;

- суд необґрунтовано узяв до уваги, що допущена позивачкою у списках помилка є недоліком виконаної нею роботи та за власною ініціативою кваліфікував дії позивача як порушення п.5 посадової інструкції;

- суд необґрунтовано не узяв до уваги свідчення сестри позивачки;

- суд необґрунтовано не узяв до уваги той факт, що заява про звільнення була написана позивачкою під тиском ОСОБА_3;

- суд не звернув уваги на психологічний стан позивачки при написанні неї заяви про звільнення.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4, апеляційну скаргу підтримали та попросили суд її задовольнити.

Начальник 23-го державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, позивачку, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову,щодо накладення на позивачку дисциплінарного стягнення та позбавлення її премії за липень 2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що недоліки в роботі позивача мали місце, то у відповідача були законні підстави для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Відповідачем було дотримано усіх вимог трудового законодавства щодо строків накладення дисциплінарного стягнення та порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності. Накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани суд вважав спів мірним, оскільки через неналежне виконання службових обов'язків ОСОБА_1, що виразилось у низькому рівні підготовки документів щодо залучення особового складу до забезпечення проведення антитерористичної операції на території Донецької області був спричинений зрив покладених на 23 пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України у Донецькій області вказівкою Головного управління ДСНС України у Донецькій області від 10.08.2015 року № 12/12/2760 завдань щодо формування списків особового складу для забезпечення правильного оформлення особових справ та своєчасного їх направлення на розгляд Комісії ДСНС України для визначення статусу учасника бойових дій, що в подальшому вплинуло на своєчасність надання списків про участь в АТО співробітників 23 ДПРЗ згідно встановленого графіку.

Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі, суд першої інстанції прийшов до переконання, що позивач ОСОБА_1 02.08.2016 року особисто подала заяву про звільнення за власним бажанням з зазначенням конкретної дати її звільнення - 03.08.2016 року, будь-яких об'єктивних, переконливих доказів, які б підтверджували факт написання ОСОБА_1 02.08.2016 року заяви про звільнення під примусом з боку начальника 23 ДПРЗ ОСОБА_2, або іншої уповноваженої особи відповідача, позивачем та її представником суду не надано. Суд також не узяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_5, оскільки остання є рідною сестрою позивача, тобто заінтересованою у справі особою.

Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень,проаналізувавши докази, які були досліджені у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України було здійснено правильно і законно, у відповідності з вимогами діючого законодавства. Враховуючи віще зазначене, суд першої інстанції відмовив позивачу також в частині поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з 23-м державним пожежно-рятувальним загоном Головного управління ДСНС України у Донецькій області з 01.06.2013 року по 03.08.2016 року, де працювала на посаді фахівця (з персоналу) 1 категорії, та була вільно найомним працівником ( а.с.47-49,84).

Як вбачається з Посадової інструкції фахівця( з персоналу) 1 категорії 23-го державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області( а.с.19-20) з якою позивачка була ознайомлена, про що свідчить її підпис( а.с.20,оборотна сторона),фахівець з персоналу 1 категорії підпорядковується безпосередньо начальнику ДПРЗ-23, призначається на посаду та звільняється з посади наказом начальника ДПРЗ-23, відповідно до вимог чинного законодавства( п.1.1., п.1.3. Інструкції). До складу функціональних обов'язків фахівця з персоналу у тому числі входить й облік особового складу підрозділу. Відповідно до п.5 Інструкції фахівець з персоналу несе відповідальність за невиконання своїх функціональних обов'язків, покладених на нього завдань, невиконання розпоряджень та доручень начальника загону, тощо.

23-й державний пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України у Донецькій області діє на підставі Положення «Про державний пожежно-рятувальний загін Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області( а.с.124-143)., є юридичною особою( п.1.12 Положення). Особовий склад ДПРЗ-23 складається з осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та працівників( п.1.5. Положення). Відповідно до п.7 Положення, начальник ДПРЗ-23 несе персональну відповідальність за виконання покладених на підрозділ завдань та функцій, організацію та результати його діяльності. Видає накази, дає вказівки та доручення, обов'язкові для виконання особовим складом і працівниками ДПРЗ-23, контролює їх виконання( п.7.14 Положення).У встановленому порядку проводить службові розслідування, стосовно особового складу та працівників, у межах наданих повноважень, застосовує заохочення та накладає дисциплінарні стягнення на осіб рядового і начальницького складу та працівників, відповідно до Дисциплінарного статуту служби цивільного захисту та Кодексу законів про працю, укладає та розриває трудові угоди з працівниками( п.7.19, п.7.28 Положення).

Як вбачається з наказу Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області від 21 квітня 2016 року № 149 ( а.с.97), підполковника служби цивільного захисту ОСОБА_2 призначено начальником 23-го державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області.

Відповідно до Положення про преміювання працівників 23-го державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області, начальник загону має право позбавити премії, у тому числі й при притягненні робітника до дисциплінарної відповідальності( а.с.86-87).

13 липня 2016 року з Головного управління державної служби України в надзвичайних ситуацій у Донецькій області на адресу 23 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області надійшла вказівка про вдосконалення роботи щодо формування списків особового складу для забезпечення правильного оформлення особових справ та своєчасного їх направлення на розгляд Комісії ДСНС України для визначення статусу учасника бойових дій, якою встановлено відповідний графік для надання вищезазначених списків.

Відповідно до п.8 вказаної вказівки, начальники структурних та підпорядкованих підрозділів несуть персональну відповідальність за достовірність та своєчасність надання інформації, а також за якість підготовки матеріалів. У разі невиконання даної вказівки, останні будуть притягнуті до дисциплінарної відповідальності.

Як вбачається з позовної заяви( а.с.1) 13.07.2016 року позивача було ознайомлено з вказівкою № 12/12/3460 від 12.07.2016 року Головного управління ДСНС України з резолюцією начальника ДПРЗ ОСОБА_2 про покладення виконання вказівки на ОСОБА_1

20 липня 2016 року після надання ОСОБА_1 підготовлених нею списків начальнику 23-го пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області ОСОБА_2, останнім при перевірці списків була виявлена помилка, а саме:сержанту служби цивільного захисту ОСОБА_6 невірно вказана підстава її прибуття та залучення до участі в АТО на території Донецької області. У зв'язку з цим вказані документи не надані 20.07.2016 року до Головного управління ДСНС України у Донецькій області згідно встановленого ним графіку їх надання (а.с.90 зворот).

20 липня 2016 року ОСОБА_1 на ім'я начальника 23 ДПРЗ ОСОБА_2 подані письмові пояснення з вказаного приводу (а.с.166).

20 липня 2016 року винесено наказ начальника 23 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області (з основної діяльності) № 92, про призначення комісії з проведення службового розслідування з метою з'ясування обставин та причин факту не виконання вимог вказівки ГУ від 12.07.2016 року № 12/12/3460 фахівцем (з персоналу) 1 категорії ОСОБА_1, про що остання була ознайомлена особисто 20.07.2016 року (а.с. 83).

Висновком службового розслідування від 25.07.2016 року встановлено вину ОСОБА_1, зокрема, що ОСОБА_1 допустила помилку під час відпрацювання документів щодо залучення особового складу до забезпечення проведення антитерористичної операції на території Донецької області та порушила вимоги вказівки Головного управління від 10.08.2015 року № 12/12/2760 «Про надання методичної вказівки щодо порядку виплат винагороди за участь в АТО». Даний проступок мав місце через особисту недбалість, зазначені недоліки були допущені внаслідок незадовільного виконання своїх службових обов'язків з боку фахівця (з персоналу) 1 категорії 23 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області, та комісія вважала за необхідне притягнути ОСОБА_1 за вищенаведені дії до дисциплінарної відповідальності. З висновком службового розслідування 25.07.2016 року ОСОБА_1 особисто було ознайомлено, на що остання надала свої письмові пояснення (а.с. 91-94).

Як вбачається з пояснень позивача, остання визнала, що допустила недолік у роботі, але пояснила, що цей недолік на її думку не завдав шкоди загону, оскільки вона усунула цей недолік. Крім того, вважала, що керівництво загону постійно порушує вимоги КЗпП України, а саме: праця не організована, керівництво неуважно ставиться до потреб та запитів працівників, не поліпшує умови праці та побуту. Крім того, вважала, що керівництво незаконно видало наказ про її відрядження без її згоди, оскільки вона має дитину до 14 років, та безпідставно не видало їй авансу для відрядження. З пояснень також вбачається, що позивач, визнаючи, що дійсно допустила недолік, та виправила його, вказала на те, що комісія до висновку не додала невірно підготовлені нею документи( а.с.93,94оборотня сторона,166), неточність нею виправлена 20.07.2016 року, до надання списку до Головного управління.

Наказом начальника 23-го державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області (по особовому складу) від 25.07.2016 року № 83 «Про недоліки роботи та покарання винних» за низький рівень підготовки документів щодо залучення особового складу до забезпечення проведення антитерористичної операції на території Донецької області, незадовільного виконання своїх службових обов'язків ОСОБА_1, фахівцю (з персоналу) 1 категорії 23 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області, оголошено догану (а.с.92-96).

Наказом від 26.07.2016 року № 87 (по особовому складу) за низький рівень підготовки документів, незадовільного виконання свої обов'язків ОСОБА_1, фахівця (з персоналу) 1 категорії 23 державного пожежно-рятувального загону позбавлено премії в повному обсязі за липень 2016 року (відповідно до наказу ДПРЗ-23 від 25.07.2016 р. № 83).

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці (ст. 148 КЗпП України).

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України).

Отже, в силу статей 147-149 КЗпП України, роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків.

Враховуючи наведене, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги у частині того, суд необґрунтовано узяв до уваги висновок службового розслідування і сприйняв його як належний доказ не мотивуючи, чому він його приймає як належний доказ та необґрунтовано узяв до уваги, що допущена позивачкою у списках помилка, є недоліком виконаної нею роботи та за власною ініціативою кваліфікував дії позивача як порушення п.5 посадової інструкції, оскільки ці доводи спростовуються, доказами, які надані сторонами суду першої інстанції, у тому числі і позивачкою, а саме: поясненнями позивачки, яка визнала, що дійсно допустила помилку, при виконанні покладених на неї службових обов'язків й висновки службового розслідування з цього факту, не суперечать поясненням позивача. Відповідно до посадової інструкції фахівця( з персоналу) 1 категорії 23-го державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області( а.с.19-20) з якою позивачка була ознайомлена, про що свідчить її підпис( а.с.20,оборотна сторона), до складу функціональних обов'язків фахівця з персоналу у тому числі входить й облік особового складу підрозділу. Відповідно до п.5 Інструкції фахівець з персоналу несе відповідальність за невиконання своїх функціональних обов'язків, покладених на нього завдань, невиконання розпоряджень та доручень начальника загону, тощо.

Таким чином, суд першої інстанції, обґрунтовуючи відмову у задоволенні позову у частині накладення дисциплінарного стягнення, правильно встановив, що оскільки недоліки в роботі позивача мали місце, то у відповідача були законні підстави для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності з накладенням на неї дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення догани, а також у відповідності до Положення про преміювання, позбавив позивача премії в повному обсязі за липень 2016 року. Суд першої інстанції правильно вказав, що при притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності, відповідачем було дотримано всіх вимог трудового законодавства, щодо строків накладення дисциплінарного стягнення та порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності. Суд також правильно визнав накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани спів мірним, оскільки через неналежне виконання службових обов'язків ОСОБА_1, що виразилось у низькому рівні підготовки документів, щодо залучення особового складу до забезпечення проведення антитерористичної операції на території Донецької області був спричинений зрив покладених на 23 пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України у Донецькій області вказівкою Головного управління ДСНС України у Донецькій області від 10.08.2015 року № 12/12/2760 завдань щодо формування списків особового складу для забезпечення правильного оформлення особових справ та своєчасного їх направлення на розгляд Комісії ДСНС України для визначення статусу учасника бойових дій, що в подальшому вплинуло на своєчасність надання списків про участь в АТО співробітників 23 ДПРЗ згідно встановленого графіку.

Не заслуговують до уваги й доводи апеляційної скарги у частині того, що - суд необґрунтовано не узяв до уваги свідчення сестри позивачки, а також той факт, що заява про звільнення була написана позивачкою під тиском ОСОБА_3, а також психологічний стан позивачки при написанні неї заяви про звільнення.

Колегією суддів встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працювала у відповідача, та 3 серпня 2016 року, відповідно до Наказу від 3 серпня 2016 року № 92, була звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею 14 літнього віку (а.с.18).

З наказу про звільнення вбачається, що підставою для звільнення є заява ОСОБА_1, та свідоцтво про народження її дитини, серії 1-НО № 306839, видане 17 листопада 2009 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Дебальцівського міського управління юстиції Донецької області.

Тобто колегія суддів приходить до висновку, що підставою для звільнення, була заява позивача. Відповідно до законодавства, поважною причиною для звільнення в строк, про який просить працівник, є саме догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом. Зазначена причина має бути вказана у заяві про звільнення. Жодного документального підтвердження необхідності такого догляду не потребується, і роботодавець не вправі цього вимагати. Для звільнення з вказаних підстав достатня лише наявність у працівника таких дітей. Вік дитини підтверджується свідоцтвом про її народження.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка не заперечувала, що власноручно написала заяву про звільнення та просила звільнити її за власним бажанням у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею 14 років, але просила визнати незаконним наказ про її звільнення з тих підстав, що заяву вона написала під тиском начальника загону ОСОБА_2, та у зв'язку з її психологічним станом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1,знаходилась на лікарняному з 26.07.2016 року по 02.08.2016 року з діагнозом вегето-судинна дистонія по гіпертонічному типу та повинна стати до роботи 03.08.2016 року (а.с. 29).

02 серпня 2016 року ОСОБА_1 на ім'я начальника 23 пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області ОСОБА_2 подана письмова заява, в якій вона просила звільнити її 03.08.2016 року за власним бажанням у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку (а.с.76).

Наказом начальника 23 пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області ОСОБА_2 від 03 серпня 2016 року № 92 ОСОБА_1, фахівця (з персоналу) 1 категорії 23 пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Донецькій області, звільнено 03 серпня 2016 року відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку на підставі заяви останньої з виплатою належних при звільненні сум (а.с.18).

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_7 яка працює у відповідача фахівцем з організації заходів цивільного захисту, ОСОБА_1 сама оформила усі відповідні документи на своє звільнення, заповнила особисто свою трудову книжку. При цьому будь- яких скарг на адресу керівництва вона не вказувала, говорила тільки, що буде оскаржувати наказ про позбавлення її премії. Аналогічні свідчення надала суду першої інстанції й свідок ОСОБА_8 Свідок ОСОБА_9 у суді першої інстанції зауважив, що будь- якого впливу з боку керівництва на ОСОБА_1 не було.

В матеріалах справи відсутні докази позивачки в обґрунтування позову про написання заяви про звільнення у подавленому психоемоційному стані (а.с.29-38),до якого її довів ОСОБА_2

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Відповідно до ч. 1 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Таким чином, суд першої інстанції аналізуючи у сукупністю досліджені у судовому засіданні докази, у тому числі пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, правильно прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_1 02.08.2016 року особисто подала заяву про звільнення за власним бажанням з зазначенням конкретної дати її звільнення - 03.08.2016 року, коли ї була звільнена наказом начальника 23 ДПРЗ № 92. Будь-яких об'єктивних, переконливих доказів, які б підтверджували факт написання ОСОБА_1 02.08.2016 року заяви про звільнення під примусом з боку начальника 23 ДПРЗ ОСОБА_2, або іншої уповноваженої особи відповідача, позивачем та її представником суду не надано. Доводи позивача та її представника суд не узяв до уваги через їх необґрунтованість.

Колегія суддів вважає правильним той факт, що суд не узяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 оскільки остання є рідною сестрою позивача, тобто заінтересованою у справі особою.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України було здійснено правильно і законно, у відповідності з вимогами діючого законодавства, тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди є безпідставними і задоволенню не підлягають.

У позовній заяві, у апеляційній скарзі, та у поясненнях позивачки та її представника в апеляційному суді, останні наполягали, що відповідач незаконно хотів відправити її у відрядження без її згоди, оскільки вона має дитину до 14 років. Дійсно, матеріали справи містять наказ від 19 липня 2016 року № 81 про відрядження ОСОБА_1 до Головного управління. Як вбачається з пояснень позивачки та відповідача, позивачка відмовилася від відрядження, проте будь - якого дисциплінарного стягнення у з боку керівництва на ОСОБА_1 не було. Вказаний наказ та дії керівництва з цих підстав ОСОБА_1 не оскаржувала.

Колегія суддів не бере до уваги вказані пояснення позивача та її представника, та доводи апеляційної скарги з цих підстав, оскільки вони не впливають на висновки суду, щодо відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело чи могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, тому з цих підстав апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його оголошення.

Головуючий Л.О.Груіцька

Судді: В.С. Жданова

О.В. Осипчук