Справа №295/8546/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Гумен Н.В.

при секретарі Скришевській О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна між подружжям,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати квартиру № 61, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 91, спільним сумісним майном подружжя, визнати за кожною із сторін право власності на ? частину спірної квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.07.1984 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 07.11.2012 року було розірвано. За час проживання у шлюбі ними, як подружжям за сумісні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1, оформлення квартири відбувалося на імя відповідачки, вказав, що він проживає в спірній квартирі, однак зареєстрований в квартирі що належить на праві власності відповідачці, зареєструватися в спірній квартирі немає можливості, оскільки відповідачка заперечує, а тому виникла необхідність визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, однак від його уповноваженого представника ОСОБА_4 надійшла заява, відповідно до якої позовні вимоги він підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, розгляд справи просив проводити у їх відсутність.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, однак від її уповноваженого представника ОСОБА_5 надійшла заява, відповідно до якої, відповідачка заперечувала у задоволенні позовних вимог, на підставі того, що позивач не надав доказів права власності на спірне майно та доказів можливості поділу квартири з технічної точки зору, розгляд справи просила проводити у їх відсутність.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21.07.1984 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 07.11.25012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. (а.с. 4)

Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 07.12.2015 року вирішено встановити порядок користування квартирою № 61 по вул. Перемоги, 91 у м. Житомирі, виділивши в користування ОСОБА_2 у користування жилу кімнату площею 10,1 кв.м. (№4 відповідно плану квартири), ОСОБА_1 в користування жилу кімнату загальною площею 18,6 кв.м. (№3 відповідно плану квартири), ОСОБА_6 в користування жилу кімнату загальною площею 11,2 кв.м. (№ 7 відповідно плану квартири). Допоміжні приміщення кухню, площею 9,4 кв.м., ванну кімнату, площею 3,0 кв.м., вбиральню, площею 1,3 кв.м., коридор, площею 11 кв.м. залишити в спільному користуванні. (а.с.5)

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

В рішенні Богунського районного суду м. Житомира від 07.12.2015 року, зокрема встановлено наступне: «Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності №296 від 04.02.1999 року квартира № 61по вул. Перемоги,91 у м. Житомирі на праві власності належить ОСОБА_2. Позивач вказує, що вищевказана квартира була придбана під час шлюбу з позивачем і є їх спільною сумісною власністю. На даний час шлюб розірвано, у вищевказаній квартирі проживає позивач разом з дочкою - ОСОБА_6 та колишнім чоловіком відповідачем у справі.

Як слідує з плану квартири, вказана квартира складається з 3-х ізольованих жилих кімнат площею 18,6 кв.м., 10,1 кв.м. і 11,2 кв.м., а також кухні площею 9,4 кв.м, коридору площею 11,1 та ванної кімнати площею 3,0 кв.м., балкон (лоджія) 3,2;2,9 кв.м. Загальна площа квартири становить 70,8 кв.м, жила площа - 39,9 кв.м.(а.с.7)».

Сумісна власність це різновид права спільної власності, що належить двом або більше особам одночасно на один і той самий обєкт без визначення часток кожного з них.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із положенням ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За вимог ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Позивач та відповідачка не заперечували того факту, що спірна квартира АДРЕСА_1 набута подружжям за час шлюбу за сумісні кошти, що не підлягає доказуванню в розумінні ч. 1 ст. 61 ЦПК України, а тому є спільною сумісною власності подружжя.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Підстави виникнення цивільних прав та обовязків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно положення частини 1 статті 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 07.12.2015 року між сторонами вирішено спір щодо користування їх спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_1, при цьому визначено, що згідно свідоцтва про право власності №296 від 04.02.1999 року квартира АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_2.

Як випливає зі змісту листа КП «Житомирського обласного міжміського бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної Ради № 443 від 24.07.2017 року згідно матеріалів інвентаризаційної справи №17261 на обєкт нерухомого майна за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 91, станом на січень 2003 р. (до внесення даних в електронний Реєстр прав власності), власником квартири №61 у вказаному будинку була ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва №226 про право власності на житло, виданого 04.02.1999 Житомирським міськвиконкомом від 28.01.1999 №41, про що зроблено відповідний запис в книзі 145 на стор. 517 за реєстраційним №15722. (а.с. 8)

Позивач при зверненні до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області з вимогою про держану реєстрацію прав і їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 отримав рішення про відмову у державній реєстрації права власності із-за відсутності правових висновків щодо визнання права власності на спірну квартиру.

Стороною відповідача ставиться питання про відмову у задоволенні позову про поділ спірної квартири на підставі того, що позивачем не надано належних доказів щодо права власності на спірну квартиру, разом з тим зобовязання стороні відповідача надати суду копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 залишилось без належного реагування та виконання з боку відповідача.

Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно п. 24 Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що вони разом проживають у спірній квартирі АДРЕСА_3, яка як встановлена судом є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладене, враховуючи докази надані сторонами по справі, враховуючи, що сторонами визначено домовленість з приводу користування майна, а підстави які б виключали можливість поділу майна визначені Сімейним кодексом України відсутні, сторони проживають разом у спірному помешканню, підтверджують що спірна квартира була придбана ними під час шлюбу за сумісні кошти, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, доказів щодо відчуження майна сторонами не надано, право власності на квартиру не оспорюється, питання щодо отримання чи надання грошової компенсації за частку квартиру сторонами не ставилося, а тому суд може зробити висновок, що спірна квартира № 61, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 91, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а томи виходячи з рівності часток майна дружини та чоловіка, суд визнає за кожною стороною по ? частки спірної квартири.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене та керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, ст.ст. 11, 177, 190, 257, 328, 334, 369, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 65, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна між подружжям задовольнити.

Визнати квартиру № 61, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 91, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири № 91, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 91.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири № 91, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 91.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: