Справа № 2-3315/09
Провадження № 2-зз/524/25/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017 року Автозаводського районного суду м. Кременчука в складі: головуючого судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову вжитого у цивільній справі за № 2-3315/09 за позовом ВАТ «Морський ОСОБА_2» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення простроченої заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

06 вересня 2017 року до суду надійшла заява ОСОБА_1, в якій заявник просив: - скасувати заходи забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження ОСОБА_1 встановлені на підставі ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06 листопада 2009 року № 2з-223/2009 звязку з закінченням розгляду справи та виконанням зобовязань перед ПАТ «Морфін Банк».

Заявник ОСОБА_1, заінтересовані особи ВАТ «Морський ОСОБА_2», ПАТ «Морфін Банк», ОСОБА_3 у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду заяви.

Суд, вивчивши заяву та матеріали справи, встановив до наступне.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27 листопада 2009 року по цивільній справі № 2-3315/09 за позовом ВАТ «Морський ОСОБА_2» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення простроченої заборгованості було задоволено позовні вимоги позивача. Рішення суду набрало законної сили.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06 листопада 2009 року № 2з-223/2009 було вжито заходи по забезпеченню позову у вигляді тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відповідно ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Положенням ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання, якщо особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням-до виконання зобов'язань.

Відповідно ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно ч.ч. 2, 3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Разом з тим суд враховує, що жодне обмеження прав згідно міжнародно-правових стандартів захисту прав людини не може бути абсолютним. Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдувальні суспільним інтересам в демократичному суспільстві. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини застосовуються судами як джерело права.

Виходячи з вищевказаних норм національного законодавства, на стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд слід вважати доцільним у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов'язання, покладеного на неї рішенням суду, зокрема якщо боржник перешкоджає у вчиненні виконавчих дій, або приховує майно, на яке можна звернути стягнення.

Як вбачається з ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

З аналізу змісту ст.377-1 ЦПК України, Указу Президента України №261/2008 від 24 березня 2008 року «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» та положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» вбачається, що тимчасове обмеження права громадян України виїжджати за межі держави є засобом примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, який застосовується за поданням органів державної виконавчої служби у разі ухилення боржника від виконання рішень, при цьому таке обмеження може встановлюватись відносно фізичних осіб громадян України, а також відносно керівників юридичних осіб - боржників.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в п. 122 рішення в справі «Рінер проти Болгарії» (заява №46343/99), обмеження в праві залишити країну в звязку з несплаченим боргом може бути виправдане лише тоді, коли воно сприяє досягненню цілі погашенню боргу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади, а у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

За таких обставин, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню, оскільки заінтересовані особи не подали належні і допустимі докази щодо необхідності продовження заборони в обмеженні виїзду за межі України заявника.

При цьому, суд враховує, що листом ПАТ «Морфін Банк», який є правонаступником ВАТ «Морський ОСОБА_2», повідомлено, що заборгованість по кредитному договору № 00006/RP6 от 25 лютого 2008 року відсутня.

Таким чином, підстави для продовження забезпечення позову відсутні.

Керуючись ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та виїзду в Україну громадян України», ст.ст. 18, 39 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 154, 208-210 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати забезпечення позову, вжитого ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06 листопада 2009 року у справі № 2-3315/09 за позовом ВАТ «Морський ОСОБА_2» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення простроченої заборгованості, у вигляді обмеження заборони у виїзді за межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код № НОМЕР_1.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж пяти діб з дня одержання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо ухвалу не скасовано.

Суддя: