Провадження № 2/761/1486/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Національного музею історії України (далі - НМІУ) та ОСОБА_2, в якому просила: визнати незаконним її звільнення згідно наказу від 29 серпня 2016 року № 136/1?К, виданого НМІУ; поновити позивача на посаді старшого наукового співробітника науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки НМІУ з 29 липня 2016 року; стягнути з НМІУ на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 липня 2016 року по день ухвалення рішення у справі; покласти на генерального директора НМІУ ОСОБА_2 обов'язок відшкодувати шкоду, заподіяну НМІУ у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Вважає своє звільнення з займаної посади незаконним та безпідставним. Роботодавець не виконав вимоги чинного трудового законодавства, порушивши норми статей 40, 42, 42, 49-2, 49-4, 252 КЗпП України.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона працювала в НМІУ з 16 березня 1992 року на умовах безстрокового договору. 1 квітня 2004 року ОСОБА_1 переведено старшим науковим співробітником до науково-дослідного сектору технічних засобів Центрального музею. 1 січня 2005 року згідно наказу № 23-а науково-дослідний сектор технічних засобів Центрального музею було перетворено у науково-технічний відділ впровадження аудіовізуальної техніки. У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці НМІУ, відповідно до наказів НМІУ від 38 жовтня 2015 року № 330 та 31 грудня 2015 року №№ 356, 358 відбулись зміни в структурі та штатному розписі НМІУ, що призвело до зміни істотних умов праці частини працівників. Внаслідок цих змін в новому штатному розписі були виведені деякі категорії посад, у тому числі посаду старшого наукового співробітника науково-технічний відділ впровадження аудіовізуальної техніки НМІУ. У зв'язку з цим, 25 січня 2016 року та 19 квітня 2016 року позивача було попереджено про розірвання трудового договору з 25 липня 2016 року (дата з урахуванням зміни до попередження від 19 квітня 2016 року) і надано 2-х місячний термін для погодження роботи на іншій посаді. В подальшому ОСОБА_1було звільнено згідно наказу від 29 липня 2016 року, але вказане звільнення позивач вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки при наявності вакантних посад, їй не було запропоновано рівноцінну вилученій із штатного розпису посаду, а із числа запропонованих не було вказано про розмір заробітної плати, що унеможливлювало прийняття рішення про перехід на неї. Крім цього, враховуючи, що позивач є членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації НМІУ (далі - профспілковий комітет ППО НМІУ, ППО НМІУ відповідно), її звільнення відбулось всупереч рішенню зборів профкому ППО НМІУ про відмову в наданні згоди на звільнення, що суперечить вимогам ст.ст. 43, 252 КЗпП України.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні, підтримавши письмові заперечення проти позову. Зокрема, зазначив про звільнення позивача із дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки при ознайомленні її з наказом про звільнення 29.07.2016 року, вона про підпис у ньому відмовилась, про що було складено акт. Позивач з»явилась в канцелярії для отримання переліку вакантних посад 29.07.2016 року о 17.30 год. та із запропонованих вибрала посаду - завідуючої філіалу НМІУ, але одразу їй було надано відмову у зв»язку з невідповідністю нею кваліфікаційно-освітнім ознакам для даної посади. Пояснив, що дійсно на підприємстві відбулись зміни в організації виробництва і праці на виконання наказу Міністерства культури України за №844 від 27.10.2015 року «Про затвердження структури Національного музею історії України», а тому в грудні 2015 року до структури установи відповідача були відповідача та його штатного розпису були внесені зміни, що спричинило зміни істотних умов праці частини працівників, в тому числі виведена зі штату посада позивача. Зміни у структурі відбулись в порівнянні структури установи відповідача за 01.12.2014 рік та за 26.10.2015 рік. Ті посади, що залишились вакантними на час звільнення позивача в порівнянні із тими, що займала позивач, є різними та в силу невідповідності кваліфікації позивача, а відтак займані нею бути не могли. Від запропонованих та таких, що відповідають кваліфікації позивача, посад - інженера та провідного інженера позивач відмовилась. Відмова профспілкового органу на надання згоди на звільнення позивача не відповідає вимогам ст..43 КЗпП України, оскільки є необґрунтованою. Наведені профспілковим органом підстави для відмови як то відсутність реальних змін в діяльності підприємства та інші взагалі виходять за межи наданих йому законодавством повноважень. П

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до змісту ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд встановив, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 16 березня 1992 року прийнята на роботу до відділу голографії і нових технічних засобів НМІУ.

Надалі з 1 квітня 2004 року ОСОБА_1 переведена старшим науковим співробітником до науково-дослідного сектору технічних засобів Центрального музею.

01 січня 2005 року науково-дослідний сектор технічних засобів Центрального музею перетворено у науково-технічний відділ впровадження аудіовізуальної техніки (а. с. 14).

Наказом Міністерства культури України (далі - Мінкультури) від 27 жовтня 2015 року № 844 затверджено та введено в дію з 26 жовтня 2015 року структуру НМІУ (а. с. 143).

Наказом Мінкультури від 29 грудня 2015 року № 1124 затверджено штатний розпис НМІУ з 26 жовтня 2015 року. (а. с. 144).

31 грудня 2015 року НМІУ наказом № 358 ввів в дію штатний розпис на 2015 рік, затверджений наказом Мінкультури від 29 грудня 2015 року № 1124.

Внаслідок змін в новому штатному розписі були виведені деякі категорії посад, у тому числі посаду старшого наукового співробітника науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею, що займала ОСОБА_1

25 січня 2016 року ОСОБА_1 було вручено попередження за підписом генерального директора НМІУ про зміни в структурі та штатному розписі музею та зміну істотних умов праці. Згідно якого, позивачу з урахуванням кваліфікації було запропоновано посаду інженера І категорії відділу інформаційно-технічного супроводу НМІУ (а. с. 30).

26 лютого 2016 року на ім'я генерального директора НМІУ ОСОБА_2 позивачем була подана заява про переведення на вакантну посаду завідувача відділу інформаційно-технічного супроводу (а. с. 31).

21 березня 2016 року позивач подала генеральному директору НМІУ заяву про переведення на вакантну посаду завідувача сектору технічного оснащення музейних експозицій та цифрових музейних ресурсів (а. с. 32).

5 квітня 2016 року своїм листом генеральний директор НМІУ ОСОБА_2 на повідомив позивача про те, що посади завідувача сектору технічного оснащення музейних експозицій та цифрових музейних ресурсів відділу науково-методичної роботи не є вакантна. (а. с. 34).

19 квітня 2016 року ОСОБА_1 було вручено попередження за підписом генерального директора НМІУ, згідно якого, позивачу з урахуванням кваліфікації, освіти та досвіду було запропоновано посаду інженера І категорії відділу інформаційно-технічного супроводу НМІУ, а також перелік всіх вакантних посад на 4 аркушах (більше 100 посад). Також в попередженні зазначено, що у разі незгоди переведення на запропоновану посаду або одну із вакантних посад (відсутність заяви), після закінчення 2-х місячного терміну, а саме 24 червня 2016 року трудовий договір буде розірвано відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а. с. 36).

25 травня 2016 року були внесені зміни до попередження від 19 квітня 2016 року, згідно яких, продовжено строк для вирішення питання про переведення на іншу вакантну посаду до 25 липня 2016 року. Зі змінами ОСОБА_1 було ознайомлено під підпис 31 травня 2016 року (а. с. 37).

20 липня 2016 року на засіданні зборів профкому ППО НМІУ було постановлено рішення про відмову генеральному директору НМІУ ОСОБА_2 в наданні згоди на звільнення члена профспілкового комітету ППО НМІУ ОСОБА_1 із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки роботодавцем не виконано вимоги ст.ст. 22, 32, 40, 42, 492, 252 КЗпП України (а. с. 40).

29 липня 2016 року позивачем була подана заява на ім'я генерального директора НМІУ про бажання зайняти вакантну посаду завідувача філіалу НМІУ - Музею історичних коштовностей України (а. с. 33).

Згідно листа генерального директора НМІУ від 29 липня 2016 року № 1616 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що вона не відповідає кваліфікаційним вимогам посади завідувача філіалу НМІУ - Музею історичних коштовностей України для її зайняття. У зв'язку з цим НМІУ не зміг погодити відповідне переведення позивача. (а. с. 35).

29 липня 2016 року наказом НМІУ № 136/1-К звільнено ОСОБА_1, старшого наукового співробітника науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею 29 липня 2016 року, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників - п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно підписів трьох свідків на копії наказу ОСОБА_1 відмовилася ознайомлюватися із наказом 29 липня 2016 року (а. с. 60).

Згідно ч. 1 ст.62 ГК України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

У ч. 3 ст. 64 ГК України зазначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова № 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як встановлено судом під час дослідження матеріалів справи, відповідно до наказів Мінкультури в організації виробництва і праці НМІУ відбулись зміни в структурі та штатному розписі, що призвело до істотних змін умов праці частини працівників при незмінній кількості штатних одиниць - 325 посад.

Зокрема, при співставленні структури музею станом на 01.12.2014 року та станом на структури станом на 26.10.2015 року, то в останньому займана позивачкою посада та відповідний відділ відсутні (а.с.83-85 та 89), що вказує на дійсну зміну в структурі та в штатному розписі установі відповідача.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Доводи позивача про недотримання роботодавцем вимог ст. 492 КЗпП України не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Згідно наявних в матеріалах справи попереджень за підписом генерального директора НМІУ ОСОБА_1 неодноразово було запропоновано всі вакантні посади в НМІУ, однак у відведений законом 2-х місячний строк позивач своєї згоди на переведення не надав, а на ті, які вона виявила бажання займати не відповідали її кваліфікаційним вимогам - посада завідувача філіалу НМІУ, що унеможливлювало погодження відповідачем її переведення на неї (а. с. 35).

Про ознайомлення позивача з вакантними посадами також свідчать її підписи на наявних в матеріалах справи переліках вакантних посад НМІУ (а. с. 101 - 112).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 - завідувач відділу кадрів НМІУ, надала пояснення про те, що протягом двох місяців позивачу неодноразово надавались списки вакантних посад НМІУ. Крім цього, свідок також зазначила, що свідок у попередженні про звільнення ОСОБА_1 була зазначена дата звільнення - 25 липня 2016 року, але в цей день позивач знаходилася на лікарняному і вийшла на роботу тільки 29 липня 2016 року і тоді писала заяву на заміщення вакантних посад, серед яких вибрала посаду завідуючої відділом.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закон № 1045-XIV) та ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як встановлено судом, з 2 червня 2015 року ОСОБА_1 була членом виборного органу ППО НМІУ, що підтверджується Протоколом № 1 загальних зборів (конференції) членів ППО НМІУ (а. с. 44, 45).

На засіданні зборів профкому ППО НМІУ від 20 липня 2016 року було постановлено рішення про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки роботодавцем не виконано вимоги ст.ст. 22, 32, 40, 42, 492, 252 КЗпП України

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 39 Закону № 1045-XIV та ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника).

Відмова зборів профкому ППО НМІУ у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 ґрунтується на тому, що скорочення посади старшого наукового співробітника науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки НМІУ проведено з порушенням ч. 2 ст. 252 КЗпП України, а також без відповідного наказу та своєчасного повідомлення про скорочення працівника. Перелік вакантних посад наданий ОСОБА_1 лише 19 квітня 2016 року та 25 травня 2016 року, серед яких наявні вакантні посади нижчі за рівнем оплати праці. В тексті попередження та переліку запропонованих посад не вказано розмір посадового окладу.

Враховуючи норми трудового законодавства, якими передбачено право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) у разі необґрунтованості відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, оцінюючи наведені профспілкової організацією підстави щодо відмови у наданні згоди на звільнення позивача, суд виходить з наступного, що підприємство має право самостійно визначати свою організаційну структуру, звільнення позивача відбулося без порушень трудового законодавства, оскільки профспілкову організацію повідомлено завчасно, неодноразово запропоновано позивачу вакантні місця в НМІУ, згоди на зайняття яких вона не надала, відповідачем було надіслано до профспілкової організації подання про надання згоди на звільнення, наведені профспілкою організацію доводи щодо порушення відповідачем вимог трудового законодавства не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому рішення профспілкового комітету не ґрунтується на нормах закону і є необґрунтованим.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження своїх доводів щодо приховування від неї керівництвом НМІУ певних вакантних посад та здійснення перешкод щодо ознайомлення з розміром посадових окладів запропонованих вакантних посад згідно попередження про звільнення від 19 квітня 2015 року та доданого до нього переліку.

У зв'язку з цим суд ставиться до цих доводів позивача критично.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваємої роботи.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання щодо підстав для поновлення позивача на роботі.

Відповідно до частини третьої ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 40, 41, 43, 492, 235, КЗпП України, ст.ст. 60, 64 ГК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 212, 215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Національного музею історії України, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення №136/1-К від 29.07.2016 року, поновлення на роботі на посаді старшого наукового співробітника науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: