АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/7680/17
Провадження № 22-ц/792/1660/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Пастощука М.М., Янчук Т.О.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 2 серпня 2017 року,

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_3 зазначила, що 7 березня 2014 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 позичив у неї 824 600 грн, що на час передачі коштів було еквівалентно 86 800 доларів США, та зобов'язався повернути їх до 7 березня 2016 року. Згідно додатку до договору позики від 18 червня 2014 року сума позики збільшилася до 1 146 200 грн, що еквівалентно 113 600 доларів США. ОСОБА_4 не повернув позику в строк, а тому з нього на користь позивача підлягає стягненню сума коштів, яка на час звернення з позовом до суду еквівалентна 113 600 доларів США.

Отже ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 3 043 012 грн 52 коп. заборгованості за договором позики.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 2 серпня 2017 року позов задоволено та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 не виконав зобов'язання за договором позики та не повернув кошти позивачеві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову на суму 1 146 200 грн посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив положення ст. 533 ЦК України.

У зв'язку з порушенням судом норм матеріального права рішення суду в частині стягнення боргу за договором позики підлягає зміні.

Згідно з ч. 5 ст. 88 ЦПК України має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що 7 березня 2014 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 824 600 грн, що на час передачі коштів було еквівалентно 86 800 доларів США, та зобов'язався повернути їх до 7 березня 2016 року.

18 червня 2014 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 склали додаток до договору позики, згідно якого сума позики збільшилася до 1 146 200 грн, що еквівалентно 113 600 доларів США.

ОСОБА_4 не повернув ОСОБА_3 позичені кошти.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_4 не виконав зобов'язання за договором позики, внаслідок чого з нього на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню неповернуті грошові кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Із норм ст. 524 ЦК України слідує, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як передбачено ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За змістом указаних норм, якщо сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Саме таку праву позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 21 грудня 2016 року (справа № 6-1672цс16), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

Укладаючи договір позики, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

У п. 1 договору сторони встановили, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 1 146 200 грн, що еквівалентно 113 600 доларів США, які ОСОБА_4 зобов'язався повернути до 7 березня 2016 року. Таким чином, зміст правочину вказує на те, що останній мав повернути ОСОБА_3 суму коштів, яка еквівалентна 113 600 доларів США.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визначення стягуваної з ОСОБА_4 суми позики за офіційним курсом долара США до гривні на час повернення грошових коштів.

Цей висновок суду не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 1 березня 2017 року (справа № 6-284цс17).

Не спростовують висновків суду й інші доводи апеляційної скарги.

В цій частині рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм закону, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Разом із тим, визначаючи суму стягнення, суд першої інстанції припустився помилки.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, суд неправомірно ототожнив день платежу, станом на який застосовувався офіційний курс іноземної валюти, з днем пред'явлення ОСОБА_3 позову до суду.

Натомість, сума стягнення мала бути обчислена судом за курсом долара США до гривні, встановленому Національним банком України на день ухвалення ним рішення. Ця сума становить 2 937 363 грн 49 коп. (113600х25,857073).

В указаній частині рішення суду слід змінити.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки в даному випадку має місце неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права.

При розподілі судових витрат, апеляційний суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 3 043 012 грн 52 коп. і задоволено на суму 2 937 363 грн 49 коп., тобто на 96,53% (2937363,49х100:3043012,52).

За таких обставин з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 7 722 грн 40 коп. судового збору (8000х96,53%) за розгляд справи в суді першої інстанції.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено на 5,57% ((3043012,52-2937363,49)х100:(3043012,52-1146200)), тому з ОСОБА_3 на користь останнього має бути стягнуто 490 грн 16 коп. судового збору за подання ним апеляційної скарги (8800х5,57%).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 2 серпня 2017 року в частині стягнення боргу за договором позики та судового збору змінити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 937 363 грн 49 коп. заборгованості за договором позики та 7 722 грн 40 коп. судового збору, а всього - 2 945 085 грн 89 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 490 грн 16 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ М.М. Пастощук

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Логінова С.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27