У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Княженської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, Першої снятинської державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право власності, договору дарування і державних актів на право власності на земельні ділянки та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2015 року, додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом, у якому, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 15 травня 2015 року, просили поновити їм строк звернення до суду з позовом, визнати незаконними: свідоцтво про право власності від 27 квітня 2004 року на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_7 виконавчим комітетом Княженської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області; договір дарування, посвідчений 18 січня 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 вказаний житловий будинок з господарськими спорудами; свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2014 року, відповідно до яких ОСОБА_6 та ОСОБА_5 успадкували після ОСОБА_8 по 1/3 частині зазначеного будинку кожна; державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 6 лютого 2009 року, виданий ОСОБА_8 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку; державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 6 лютого 2009 року, виданий ОСОБА_8 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0607 га, для ведення особистого селянського господарства; державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 6 лютого 2009 року, виданий ОСОБА_8 на земельну ділянку в урочищі «Над селом», площею 0,1957 га у с. Княже Снятинського району Івано-Франківської області. Також просили визнати за ОСОБА_3 право власності на 5/6 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та 5/6 частин вказаних земельних ділянок, а за ОСОБА_4 - по 1/6 частині будинку та земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони з народження, їх батько ОСОБА_7 та мати ОСОБА_9 проживали у будинку по АДРЕСА_1, 1953 року побудови.

Відповідно до довідки обласного архіву Івано-Франківської області, на підставі додатку № 2 до рішення № 69 від 22 вересня 1989 року Княжеської сільської ради за ОСОБА_7 визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, 1953 року побудови.

Цей будинок було знесено і спільними зусиллями їх батька ОСОБА_7 та матері ОСОБА_9 збудовано новий будинок, який є спільним майном подружжя, право власності на який, як вони вважають, не оформлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9, після якої відкрилась спадщина на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1, яку прийняли вони та ОСОБА_7

У 1995 році їх батько ОСОБА_7 одружився із ОСОБА_8, матір'ю відповідачів.

27 квітня 2004 року ОСОБА_7 на підставі рішення Княженської сільської ради від 11 жовтня 1989 року видано свідоцтво про право власності на будинок по АДРЕСА_1 і 18 січня 2006 року він подарував цей будинок ОСОБА_8

6 лютого 2009 року на підставі рішення Княженської сільської ради від 3 грудня 1993 року № 17 ОСОБА_8 отримала державний акт серії НОМЕР_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, державний акт серії НОМЕР_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0607 га для ведення особистого селянського господарства та державний акт серії НОМЕР_2 на земельну ділянку в урочищі «Над селом» площею 0,1957 га у с. Княже Снятинського району Івано-Франківської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_3 - їх батько ОСОБА_7

За життя ОСОБА_7 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів позивачу ОСОБА_3

15 травня 2014 року діти ОСОБА_8 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом після матері ОСОБА_8 по 1/3 частині житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 кожна.

Посилаючись на те, що підставою для видачі свідоцтва про право власності на будинок було рішення Княженської сільської ради від 11 жовтня 1989 року, яке рада не приймала, а рішенням сільської ради від 22 вересня 1989 року визнано за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок 1953 року забудови, що знесений із побудовою нового будинку, який мав статус спільного майна, просили визнати недійсним вказане свідоцтво про право власності.

Таким чином, батько, на думку позивачів, не був єдиним власником спірного будинку і не міг подарувати його ОСОБА_8, тому договір від 18 січня 2006 року підлягає визнанню недійсним.

За таких обставин відповідачі не мали права на отримання спадщини після ОСОБА_8, тому видані їм свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2014 року підлягають визнанню недійсними також.

У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на новозбудований батьками позивачів будинок по АДРЕСА_1, за ними як спадкоємцями батьків просили визнати право власності на цей будинок.

Обґрунтовуючи недійсність виданих ОСОБА_8 державних актів на право власності на земельні ділянки, позивачі посилались на те, що рішення про виділення їй цих земельних ділянок сільська рада не приймала.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 домоволодіння по АДРЕСА_1, посвідчений 18 січня 2006 року Першою снятинською державною нотаріальною конторою, в частині дарування 1/3 частини вказаного домоволодіння.

Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 15 травня 2014 року Першою снятинською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в 1/3 частині.

Визнано недійсними державні акти, видані 6 лютого 2009 року, на право власності ОСОБА_8 на земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0607 га для ведення селянського господарства по АДРЕСА_1, а також площею 0,1957 га в урочищі «Над селом» у с. Княже Снятинського району Івано-Франківської області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 7/18 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 - на 1/6 частину цього домоволодіння.

У іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Княженської сільської ради від 16 серпня 1985 року, рішення виконавчого комітету Снятинської районної ради від 9 жовтня 1985 року та акта виносу меж в натурі від 8 жовтня 1985 року ОСОБА_7 відведено земельну ділянку під забудову житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, затверджено план забудови і надано дозвіл на закладення фундаменту.

Рішенням Снятинської районної ради від 11 жовтня 1989 року на підставі рішення сільської ради від 22 вересня 1989 року № 69 встановлено право власності ОСОБА_7 на житловий будинок по АДРЕСА_1.

18 січня 2006 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 домоволодіння по АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування.

6 лютого 2009 року ОСОБА_8 видано державний акт серії НОМЕР_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, державний акт серії НОМЕР_2 на земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0607 га для ведення особистого селянського господарства та державний акт серії НОМЕР_2 на земельну ділянку в урочищі «Над селом» площею 0,1957 га у с. Княже Снятинського району Івано-Франківської області.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 у 2004 році видано свідоцтво про право власності на новозбудований у 1990 році спільними зусиллями ОСОБА_7 та ОСОБА_9 житловий будинок, тому відсутні підстави для визнання такого свідоцтва недійсним. Оскільки будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9, то після смерті останньої належну їй частку успадкували в рівних частинах чоловік ОСОБА_7 та діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4, що унеможливлювало укладення ОСОБА_7 договору дарування всього житлового будинку, а, відтак, є недійсним в 1/3 частині і свідоцтва про право на спадщину, отримані 15 травня 2014 року спадкоємцями ОСОБА_8 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 З огляду на викладене, суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на 7/18 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 - на 1/6 його частину у порядку спадкування.

Задовольнивши позов у частині визнання недійсними державних актів на землю, отриманих ОСОБА_8 6 лютого 2009 року, суд виходив із того, що відповідних рішень Княженська сільська рада не приймала.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із такими висновками та залишив його без змін.

Проте повністю із висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 100 ЦК Української РСР в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Порядок реєстрації права власності на житлові будинки регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою наказом Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), яка втратила чинність 13 грудня 1992 року.

Відповідно до п. 20 Інструкції у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу: а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам; б) окремо складаються списки на будинки та домоволодіння, належні державним, кооперативним та громадським установам, підприємствам і організаціям. На підставі рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих про оформлення права власності на будинок (домоволодіння) власникові видається свідоцтво про це (додаток N2, 2-а), або реєстраційне посвідчення (додаток N 3, 3-а); в) при відсутності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих бюро технічної інвентаризації, в кожному окремому випадку, за заявою зацікавленої особи провадить обслідування в порядку, передбаченому пп. 10-12 цієї Інструкції. Обслідування провадиться також у випадках, коли записи, що є в погосподарських книгах, викликають у бюро технічної інвентаризації сумнів у їх достовірності. Якщо зібрані матеріали підтверджують належність будинку заявнику, питання про оформлення права власності вирішується в порядку, передбаченому в п. 13 цієї Інструкції.

Зі змісту положень ЦК Української РСР та Інструкції випливає, що право власності особи на збудований у селі будинок до 13 грудня 1992 року могло підтверджуватись записом у погосподарській книзі чи свідоцтвом про право власності, виданим на підставі рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про оформлення права власності на будинок.

Із відомостей погосподарської книги Княженської сільської ради судами встановлено, що до 1 червня 1975 року домоволодіння по АДРЕСА_1 належало до колгоспного двору, а з 1 червня 1975 року - до робітничого двору. У 1986-1989 роках до складу зареєстрованих осіб робітничого двору входили голова двору ОСОБА_7, його дружина ОСОБА_9 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1), дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_3

Судами також встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Княженської сільської ради від 16 серпня 1985 року, рішення виконавчого комітету Снятинської районної ради від 9 жовтня 1985 року та акта виносу меж в натурі від 2 жовтня 1985 року, ОСОБА_7 відведено земельну ділянку під забудову житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1.

Надавши оцінку вказаним доказам у справі, суд першої інстанції та апеляційний суд виходили з того, що станом на 1990 рік ОСОБА_7 збудував новий житловий будинок по АДРЕСА_1, право власності на який посвідчується свідоцтвом про право власності від 27 квітня 2004 року, виданим Княженською сільською радою ОСОБА_7 на підставі рішення Княженської сільської ради від 11 жовтня 1989 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначали про те, що новозбудований будинок по АДРЕСА_1 належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та їх матері ОСОБА_9

З огляду на підстави позову, під час розгляду справи судам із посиланням на докази необхідно було встановити, коли було закінчено будівництвом новий житловий будинок по АДРЕСА_1, чи був цей будинок об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9, чи входив він до спадкової маси після смерті останньої 24 червня 1989 року.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вказаних обставин не встановив; не вказав, на підставі яких належних і допустимих доказів дійшов висновку про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 збудовано за рахунок спільних коштів та зусиль подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9; не звернув уваги на те, що відповідно до технічного паспорта на цей житловий будинок, його збудовано у 1990 році, а ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, судом не було перевірено, чи набула ОСОБА_9 права власності на цей будинок із урахуванням дати закінчення його будівництва.

Встановивши із погосподарських книг склад сім'ї, яка проживала АДРЕСА_1, суд першої інстанції не перевірив записи у погосподарських книгах щодо будинку, який належав спочатку колгоспному двору, а потім - робітничому.

Апеляційний суд вказаних порушень норм процесуального права не усунув, не спростував доводи апеляційних скарг та передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції, яке фактично обґрунтовано припущеннями.

З огляду на допущені судами порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2015 року, додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.І.Євтушенко Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова