АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянди М. І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Ожівська сільська рада, Сокирянського району Чернівецької області про вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позову посилалась на те, що разом з батьками, а також братом та сестрою, проживали в житловому будинку по вул. Шкільній, 2 в селі Ожеве, Сокирянського району Чернівецької області, який належить на праві власності відповідачу по справі.

01 вересня 2012 року позивачка вступила до Вінницького національного технічного університету, де була зарахована студенткою 1-го курсу денного навчання і у зв`язку з цим 28 серпня 2012 року знялась з реєстрації свого місця проживання. 04 вересня 2012 року вона прописалась в студентському гуртожитку, що знаходиться по вул.Келецькій, 100 в м. Вінниця.

24 грудня 2013 року рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області розірвано шлюб між її батьками. Після розірвання шлюбу мати позивачки разом з дітьми переїхала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1, а пізніше до своєї сестри в с.Василівку, Сокирянського району Чернівецької області, де проживає і по даний час.

№ 22ц/794/351/17 р. Головуючий у 1 інстанції Побережна О.Д.

Категорія 43 Доповідач Кулянда М.І.

В звязку з відсутністю коштів позивачка припинила своє навчання в університеті і змушена була звільнити кімнату в гуртожитку, а 19 лютого 2016 року знятись з реєстраційного обліку.

На даний час в неї відсутнє житло для проживання і вона звернулась до свого батька, який є відповідачем по справі, з проханням вселити її в житловий будинок, однак, відповідач їй відмовив, посилаючись на те, що вказаний будинок належить йому на праві власності і тому вона не має будь-якого права проживати в ньому.

Просила суд, ухвалити рішення, яким вселити її в житловий будинок, який знаходиться по вул. Шкільній, 2 в селі Ожеве, Сокирянського району Чернівецької області.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Ожівська сільська рада, Сокирянського району Чернівецької області про вселення відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, просить рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, оскільки вказане рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягаю задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка втратила статус дитини, а тому не є членом сімї відповідача.

Крім цього, суд посилався також на те, що після припинення позивачкою навчання та зняття 19 лютого 2016 року з реєстраційного обліку в гуртожитку, вона спільно не проживала з відповідачем, не повязана спільним побутом та не має будь-яких взаємних прав та обовязків, а тому не має права на вселення в житловий будинок відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та свідок по справі ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 1994 року по 08 січня 2014 року та є батьками трьох дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У 2003 року з дозволу власника житла, батька відповідача ОСОБА_7, відповідач разом з дружиною та дітьми почали проживати в житловому будинку по вул. Шкільній, 2 в с. Ожеве, Сокирянського району Чернівецької області.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 червня 2005 року виконавчим комітетом Ожівської сільської ради, Сокирянського району Чернівецької області власником вказаного житлового будинку став ОСОБА_8М, який є відповідачем по справі.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 01 квітня 2015 року свідоцтво було визнано недійсним.

02 серпня 2016 року, на підставі договору дарування ОСОБА_3 знову став власником житлового будинку по вул. Шкільній, 2 в с. Ожеве, Сокирянського району Чернівецької області.

Як член сім'ї відповідача позивачка з дня свого народження разом із сестрою та братом проживали спільно однією сімєю у вищевказаному житловому будинку.

01 вересня 2012 року ОСОБА_2 вступила до Вінницького національного технічного університету та була зарахована студенткою 1 курсу денної форми навчання.

У звязку з навчання в університеті, за погодженням з відповідачем, позивачка 28 серпня 2012 року знялась із реєстрації місця свого проживання від свого батька та 04 вересня 2012 року прописалась в студентському гуртожитку по вул. Келецькій, 100 в м. Вінниця, що підтверджується довідкою виданою 13 липня 2016 року за вих. №148 Вінницьким національним технічним університетом.

У звязку з припинення навчання в університеті, позивачка звільнила кімнату в гуртожитку і 19 лютого 2016 року знялась з реєстрації по місцю свого тимчасового проживання ІНФОРМАЦІЯ_5.

За відсутності у неї іншого житла для проживання, вона, як член сімї відповідача звернулась до свого батька з проханням вселити її в належний йому на праві власності в житловий будинок, оскільки вважає, що не втратила право на проживання в спірному житловому будинку, оскільки вибула із нього з поважних причин, в звязку з навчанням, тимчасово.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11,15,59,60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

За змістом ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Згідно ст.71 ЖК України у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову не врахував, що позивачка вибула із житлового будинку з поважних причин тимчасово. Іншого житла, крім житлового будинку її батька, в неї не має, зазначений будинок є постійним місцем її проживання. На час зняття з реєстраційного обліку остання була неповнолітньою і за спільною домовленістю з батьками змінила своє місце проживання, в звязку з навчанням. Після припинення навчання вона вимушена була звільнити кімнату в гуртожитку і 19 лютого 2016 року знятись із реєстраційного обліку.

Наведені обставини свідчать про те, що позивачка не втратила право на проживання в спірному житловому будинку, оскільки вибула із нього з поважних причин, в звязку з навчанням, тимчасово.

Колегія суддів вважає, що рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 27 січня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 704 гривні витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 27 січня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Ожівська сільська рада, Сокирянського району Чернівецької області про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 в житловий будинок, що знаходиться по вул. Шкільній, 2 в селі Ожеве, Сокирянського району Чернівецької області, що належить на праві власності ОСОБА_3, на підставі договору дарування від 02 серпня 2016 року.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 704 гривні витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.Ю. Половінкіна

ОСОБА_9