Справа №583/794/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1514/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 липня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в особі ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_3, орган опіки і піклування Охтирської райдержадміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на спадкування за законом

та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 в особі ОСОБА_6, третя особа: орган опіки і піклування Охтирської райдержадміністрації, про визнання права на спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_4 з цим рішенням не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку в частині незадоволених вимог свого позову. Посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, неповне зясування та недоведеність обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд, відмовляючи у задоволенні його позову, виходив з того, що обраний заявником спосіб захисту реалізований бути не може, оскільки не передбачений законом, проте, не врахував ані позиції Європейського суду щодо обовязку національних судів застосовувати ефективний спосіб правового захисту, ані позиції Верховного суду щодо його незгоди з практикою судів, які відмовляють у позовах у звязку з непередбаченим законом чи договором способом захисту порушених прав, не беручи до уваги загальні засади захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, які мають вищу юридичну силу. Крім того, зазначає, що ним ставилися вимоги як щодо встановлення юридичного факту, так і визнання права на спадкування за законом, які фактично не розглянуті. Вказує, що заповіт є одностороннім правочином і на нього поширюються правила ст. 210 ЦК України, тому він вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Отже, ураховуючи, що за життя спадкодавця заповіт не вчинено, тобто не зареєстровано, відтак, на думку позивача, жодних прав та обовязків для сторін у справі заповіт не створює.

ОСОБА_3 також не погодилася з вказаним вище рішенням суду в частині незадоволених вимог її позовної заяви. Посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування та недоведеність обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на момент звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та відкриття спадкової справи у спадковому реєстрі були відсутні відомості про заповіти та спадкові договори, тому вважається, на її думку, що заявниця прийняла спадщину після смерті свого батька за законом. Також зазначає, що реєстрація заповіту, складеного спадкодавцем на імя ОСОБА_5, яка відбулася вже після смерті її батька, правового значення не має, оскільки заповіт є вчиненим лише за умови його реєстрації за життя заповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

При цьому, колегія суддів залишила без задоволення клопотання позивача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у звязку з тим, що він не підтвердив причини своєї неявки, тому вони не можуть вважатись поважними.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено, а також з матеріалів спадкової справи № 64/2013 вбачається, що 25 жовтня 2013 року помер ОСОБА_7 (арк. 3 спадкової справи).

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 та неповнолітній відповідач ОСОБА_5 є дітьми померлого, тобто спадкоємцями першої черги (арк. 8, 15 спадкової справи).

Відповідач ОСОБА_5 проживав та був прописаний з батьком на момент його смерті по вул. Дачній, 2А в с. Климентове Охтирського району Сумської області (арк. 12 спадкової справи), а позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 зареєстровані та проживають ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. 4, 6-7 спадкової справи).

29 листопада 2013 року до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_8 із заявами про прийняття спадщини звернулися позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (арк. 1, 2 спадкової справи).

Того ж дня нотаріусом було зясовано, що у Спадковому реєстрі станом на 29 листопада 2013 року інформація про заповіти, спадкові договори, а також спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 відсутня (арк. 9, 10 спадкової справи).

Таким чином, 29 листопада 2013 року на підставі поданих позивачами заяв нотаріусом була зареєстрована спадкова справа (арк. 11 спадкової справи).

09 грудня 2013 року до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 17 лютого 2012 року в інтересах малолітнього ОСОБА_5 звернулась його мати ОСОБА_6 (арк. 13 спадкової справи).

З тексту складеного і посвідченого секретарем Староіваніської сільської радли Охтирського району Сумської області 17 лютого 2012 року заповіту вбачається, що на випадок смерті все належне майно ОСОБА_7 заповів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. 14 спадкової справи).

Вказаний заповіт було зареєстровано в Спадковому реєстрі 04 грудня 2013 року на підставі поданої заявки Староіванівської сільської ради Охтирського району (а.с. 154, 155).

Про реєстрацію заповіту приватний нотаріус у листі від 09 квітня 2014 року повідомив ОСОБА_4 (арк. 34 спадкової справи).

30 вересня 2014 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса ОСОБА_8 із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті їх батька ОСОБА_7 (арк. 55, 60 спадкової справи), проте, того ж дня, постановами нотаріуса їм було відмовлено у видачі свідоцтв у звязку з тим, що заявниками не надано оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (арк. 61, 62 спадкової справи).

Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_7, крім позивачів та відповідача, відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив з того, що згідно обраного позивачами способу захисту свого права їх права на спадщину за законом захищені бути не можуть, оскільки існує заповіт, який не визнаний судом недійсним. Крім того, суд послався на невідповідність нормам ЦК України обраного ОСОБА_4 способу захисту своїх прав шляхом встановлення факту відсутності вчинених ОСОБА_7 правочинів у формі заповіту станом на день його смерті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірні правовідносини у даній справі виникли стосовно прийняття спадщини за законом позивачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3, які реалізувати свої права відносно спадкового майна не можуть, оскільки все своє майно спадкодавець заповів ОСОБА_5 згідно заповіту, зареєстрованого у Спадковому реєстрі, вже після смерті заповідача, однак чинного на день розгляду даної справи.

Вказане спірне питання позивачі вже неодноразово намагалися вирішити в суді.

Так, предметом судового розгляду у цивільній справі № 583/1500/14-ц було питання нікчемності заповіту з підстав його посвідчення не уповноваженою особою, а також його реєстрації після смерті заповідача. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 23 вересня 2014 року, заповіт визнано нікчемним. Скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24 грудня 2014 року зазначив, що посадова особа, яка посвідчила заповіт, мала на це право відповідно до своїх повноважень, а висновки суду про те, що несвоєчасне внесення відомостей про заповіт до Спадкового реєстру тягне за собою нікчемність цього заповіту, є передчасними з огляду на те, що перелік підстав нікчемності заповіту, який визначений у ч. 1 ст. 1257 ЦК України, такої підстави не містить. Крім того, касаційною інстанцією зазначено, що судами не зясовано, яким чином несвоєчасна реєстрація заповіту вплинула на волевиявлення заповідача.

Крім того, ОСОБА_3 неодноразово ставила питання неправомірності реєстрації заповіту. Так, в цивільних справах № 583/1505/15-ц і № 583/292/15-ц судом першої інстанції ухвалено рішення, які залишені без змін апеляційною інстанцією, в яких встановлено, що хоча нотаріальні дії з реєстрації заповіту після смерті заповідача і були вчинені з порушенням Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 р. № 491 (у редакції на момент вчинення нотаріальної дії), проте, у обраний заявницею спосіб захищеними її права не можуть бути, оскільки питання законності вчиненої нотаріальної дії може ставитися лише учасником нотаріального процесу, яким спадкоємиця не є, а захист права на спадкування для заявниці може бути реалізований лише шляхом визнання заповіту недійсним, проте, позивачка цього питання у вказаних цивільних справах не ставила.

Порушивши питання визнання недійсним заповіту, складеного 17 лютого 2012 року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 у цивільній справі № 583/2178/16-ц, ОСОБА_3 звернулася із заявою про залишення позову без розгляду, яка судом була задоволена.

В інших цивільних справах вимоги про визнання заповіту недійсним ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не заявлялися.

З викладених вище судових рішень, які набрали законної сили та встановлених у справі обставин, які відповідно до положень ст. 61 ч. 3 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи, вбачається, що посадовими особами органів місцевого самоврядування, а також нотаріусом державної нотаріальної контори при реєстрації заповіту на неповнолітнього ОСОБА_5 не дотримано визначеного законом порядку його реєстрації, проте, реєстрація заповіту незаконною не визнавалася і не скасовувалася, а сам заповіт є чинним.

Отже, на думку колегії суддів, несвоєчасна реєстрація заповіту, тобто, його реєстрація після смерті спадкодавця, не впливає на волевиявлення заповідача.

З огляду на норми ст.ст. 202 ч. 1, 210 ч. 1, 1233, 1247 ч. 4 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, який підлягає обовязковій державній реєстрації і є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Недотримання вимог закону щодо обовязкової реєстрації заповіту має наслідком його не вчинення, тобто, відсутність будь-яких прав та обовязків у спадкоємця за заповітом, проте, державна реєстрація заповіту свідчить про його вчинення.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки законом прямо не передбачено наслідків пропуску строку реєстрації заповіту після його посвідчення, а складений спадкодавцем на користь ОСОБА_5 заповіт є зареєстрованим і реєстрація у встановленому порядку не скасована, тому оцінку відповідності заповіту вимогам закону може надати суд, але за умови порушення цього питання особами, права яких вчиненим заповітом порушені.

Зі змісту позовних заяв, а також доводів апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_3, вбачається, що ними звертається увага на недотримання вимог ст. 210 ЦК України щодо обовязкової державної реєстрації заповіту, проте, питання про визнання його недійсним не ставиться.

Як вказувалося вище у судових рішеннях, які набрали законної сили, для спадкоємців, які вважають свої права на спадкування за законом порушеними, проте, оскаржують при цьому не сам заповіт, а дії, вчинені у межах нотаріального процесу, не є належним способом захисту прав позивачів.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Отже, існування заповіту, який є чинним і зареєстрований у Спадковому реєстрі та яким охоплене все спадкове майно, є перешкодою для спадкування за законом, яка у даному випадку може бути усунута лише шляхом визнання заповіту недійсним та неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцем за заповітом.

Крім того, право на спадкування як за законом, так і за заповітом виникає для спадкоємців з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця і не ставиться у залежність від часу оформлення спадкових прав або часу державної реєстрації заповіту (вчинення заповіту), однак є взаємовиключним, а саме: за відсутності заповіту спадкують за законом і навпаки.

Відтак, доводи заявників апеляційних скарг з приводу того, що ними прийнято спадщину за законом і на момент прийняття спадщини заповіт не був вчинений, тобто не був зареєстрований у Спадковому реєстрі, правового значення не мають.

Обґрунтовуючи необхідність встановлення факту відсутності на момент смерті спадкодавця вчиненого ним заповіту, заявники апеляційних скарг вказують на можливість у такий спосіб захистити свої права на спадкування за законом, проте, як вірно зазначив суд першої інстанції та з чим колегія суддів повністю погоджується, за умови чинності заповіту такий юридичний факт встановлений бути не може.

Відповідно до ст. 256 ч. 2 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, факти, що мають юридичний характер, - це факти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Однак, у обраний ОСОБА_4 спосіб захисту прав через встановлення факту відсутності вчинених спадкодавцем правочинів у формі заповіту на день його смерті для заявника бажаний юридичний наслідок, тобто спадкування за законом, не настане, оскільки є чинним заповіт.

Інші доводи апеляційних скарг висновків місцевого суду про відмову у задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -