Справа №470/137/17 26.06.2017 26.06.2017 26.06.2017
Справа №470/137/17 Головуючий першої інстанції Міщенко Г.В.
Провадження №22-ц/784/1463/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

26 червня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику 2 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Взятий на себе обовязок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобовязань не дотримала, у звязку із чим станом на 31 січня 2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 24 010 грн. 10 коп., з яких: 1 602 грн. 55 коп. - заборгованість за кредитом, 17 788 грн. 18 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 000 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 119 грн. 54 коп. - штраф (процента складова).

Посилаючись на викладені обставини ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість за судовим рішенням.

Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01 липня 2011 року, в розмірі 7 807 грн. 32 коп. грн., яка складається з: 1 602 грн. 55 коп. - заборгованість за кредитом, 2 704 грн. 77 коп. - заборгованість за відсотками, 3 000 грн. - заборгованість за пенею та 500 грн. - штраф. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 520 грн. 27 коп. на відшкодування судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, недостатньо повним дослідженням письмових доказів та дійсних обставин справи, просило рішення скасувати в частині незадоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що з 01 квітня 2015 року позивач в односторонньому порядку без погодження з відповідачем та з порушенням умов договору й вимог чинного законодавства збільшив процентну ставку до 43.2% річних відповідно, тому за період з 01 квітня 2015 року по 30 листопада 2016 року розрахував її, виходячи з 36% річних, як то передбачено умовами договору та визначив розмір заборгованості за процентами за вказаний період в сумі 1 024 грн. 03 коп., а загальний розмір 2 704 грн. 77 коп. Також, районний суд дійшов висновку, що стягненню підлягає лише фіксована складова штрафу.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не в повній мірі погоджується з таким висновком районного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви позичальника, в якій зазначено, що вона разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між позичальником та ПАТ КБ «ПриватБанк» вищеназваний договір (а.с.5).

Відповідно до умов вищевказаного договору позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку Універсальна, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно із п.1.1.2.5 Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (далі Умови), позичальник зобовязується погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, по перевитратам платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п.1.1.3.2.3 Умов банк має право проводить зміну ОСОБА_1, а також інших умов обслуговування рахунку. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку відповідно до п.1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Відповідно до п.1.1.3.1.9 вказаних Умов банк зобовязаний не менше одного разу на місяць способом, зазначеним в заяві, надавати держателю виписку про стан картрахунку та про проведені за минулий місяць операції по картрахунку (а.с.13 зв.).

Поряд з цим, заява позичальника не містить умов про спосіб надання виписки про стан картрахунку позичальника (а.с.5).

З липня 2014 року відповідач не здійснювала операцій по картрахунку, не виконувала кредитних зобовязань. Остання операція з погашення кредиту в сумі 500 грн. була здійснена 23 липня 2014 року (а.с.3-4).

Таким чином, позивач не надав доказів виконання ним п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг щодо своєчасно сповіщення позичальника у спосіб, передбачений договором, про зміну розміру фіксованої процентної ставки.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що процедура підвищення процентної ставки банком була порушена, а тому проценти за користування кредитними коштами повинні бути нараховані, виходячи із ставки 36% річних, як то передбачено умовами договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк завчасно повідомив клієнта про підвищення процентної ставки за передбаченою у заяві процедурою, не відповідають обставинам справи, доказам, що містяться у справі, тому не заслуговують на увагу.

Окрім того, відповідно до змісту наказів, що додані до апеляційної скарги, та відповідно до яких, банком було встановлено введення нових тарифів по картках, передбачено, що нові тарифи із підвищеною ставкою стосується лише витрат, вчинених після введення їх в дію (а.с.62-68).

Проте, як встановлено, починаючи з 24 липня 2014 року відповідач операцій за кредитом не здійснювала. Тому Банк не довів обґрунтованість свого розрахунку, який здійснювався ним за період з 01 квітня 2015 року за підвищеними відсотковими ставками.

Разом з тим, правильно звернувши увагу на невідповідність дій позивача при проведенні розрахунку заборгованості умовам договору та вимогам ст.1056-1 ЦК України при нарахуванні процентів, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором, довідку про умови кредитування та інші докази, що маються в справі.

Зокрема, позивач просив стягнути заборгованість за період з 01 липня 2011 року по 31 січня 2017 року (включно), яка утворилась станом на 31 січня 2017 року. Але, районний суд, відповідно до розрахунку наведеному у мотивувальній частині судового рішення, розрахував заборгованість по сплаті процентів до 30 листопада 2016 року. При цьому, резолютивна частина рішення взагалі не містить відомостей станом на яку дату стягується заборгованість за договором про надання банківських послуг.

За такого, розмір заборгованості по процентам підлягає відповідному корегуванню, а з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість по процентам в загальному розмірі 2 755 грн. 94 коп. (1 680 грн. 74 коп. (проценти, нараховані за період з 01 липня 2011 року по 31 березня 2015 року, в межах заявлених позовних вимог) + 1 075 грн. 20 коп. (1 602 грн. 55 коп. (тіло кредиту) х 36% /360 = 01 грн. 60 коп. - процентів за один день; 672 дні (з 01 квітня 2015 року по 31 січня 2017 року ) х 01 грн. 60 коп.).

Також, колегія суддів не погоджується з висновками районного суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року по цивільній справі № 6-2003цс15 і в силу положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язком для судів при застосуванні цих норм права.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не звернув уваги на викладені положення закону та не врахував правову позицію Верховного Суду України.

Відповідно до положень п.2.1.1.7.6 Умов при порушенні строків будь-яких платежів, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязався сплатити банку штрафи у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту. Також, відповідно до Умов, у разі несвоєчасного погашення заборгованості, банк має право нарахувати пеню.

Із заяви, підписаної відповідачем, вбачається, що він ознайомлений з Умовами надання вказаного кредиту.

Оскільки договором сторін передбачено застосування пені і штрафів за одне і те саме порушення зобов'язань за договором, їх одночасне стягнення є неприпустимим.

За такого з відповідача підлягає стягненню лише пеня.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини справи та вимоги закону, то в силу вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду в частині розміру стягнутих сум заборгованості слід змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором надання банківських послуг у загальному розмірі 7 358 грн. 49 коп., яка складається з: 1 602 грн. 55 коп. - заборгованості за кредитом, 2 755 грн. 94 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 3 000 грн.- пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Це ж рішення суду в частині стягнення штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні названих вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України позивачу, який сплатив 1 600 грн. судового збору при подачі позовної заяви, підлягає відшкодуванню пропорційно задоволеним вимогам (31%) 496 грн. (1 600 грн. х 31% / 100).

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року змінити в частинах стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, виклавши у наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 01 липня 2011 року станом на 31 січня 2017 року в загальному розмірі 7 358 (сім тисяч триста пятдесят вісім ) грн. 49 коп., з яких: 1 602 (одна тисяча шістсот дві) грн. 55 коп. - заборгованість за кредитом, 2 755 (дві тисячі сімсот пятдесят пять ) грн. 94 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 3 000 (три тисячі) грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 496 (чотириста девяносто шість) грн. на відшкодування судового збору.

Це ж рішення в частині стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення штрафу (фіксованої частини та процентної складової) за порушення умов кредитного договору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В.Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_3