Справа №463/2102/17
Провадження №2/463/1283/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер Моноліт» про визнання недійсним договору,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.07.2016р., який укладено між Газанфаровим Н.Дж. та ТзОВ «Лідер Моноліт», нотаріально посвідчений ПН ЛМНО Іваненко Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 526.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 16.11.1994р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем Газанфаровим Н.Дж., за час якого останній набув у власність житловий будинок з господарськими спорудами № АДРЕСА_1. В подальшому дізналась, що 20.04.2017р. відповідач відчужив згадане майно на користь відповідача ТзОВ «Лідер Моноліт». Такий будинок придбано за час шлюбу за спільні кошти подружжя, внаслідок чого він вважається спільною сумісною власністю. Однак, відповідач Газанфаров Н.Дж. не повідомляв її про намір його відчужити, а вона відповідно, не давала нотаріально засвідченої згоди на укладення цього правочину. Тому, просить визнати такий договір недійсним.

В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 03.04.2017р. ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі в судове засідання не з'явились повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 16.11.1994р. Представництвом АТЕ Рагімлі Голови виконавчої влади району Девечі (Азербайджанська Республіка) між позивачем та відповідачем Газанфаровим Н.Дж. зареєстровано шлюб, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено нотаріально посвідчену копію відповідного свідоцтва (а.с.6), перекладеного на українську мову.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 05.09.2014р. (а.с.7), відповідач Газанфаров Н.Дж. набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1, а згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8-10), відчужив вказаний будинок на користь відповідача ТзОВ «Лідер Моноліт».

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Однак відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На основі аналізу зазначених норм закону під час розгляду цивільної справи № 6-3058цс16 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою роз'яснив, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Під час розгляду іншої справи № 6-1568цс16 в постанові від 07.12.2016р. Верховний Суд України вказав, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 05.09.2014р., будинок придбавався одноосібно відповідачем Газанфаровим Н.Дж. Доказів про те, що такий будинок придбано за спільні кошти подружжя позивач не надала.

Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваного договору (а.с.31-32), такий укладався не безпосередньо відповідачем, а його представником, яка, відповідно до п. 7 ствердила, що продавець не є одруженим, відчужуваний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя та належить йому на праві особистої власності та від представника покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору.

Вказане свідчить про те, що покупець за оскаржуваним договором, відповідач ТзОВ «Лідер Моноліт», не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, враховуючи також, що доказів протилежного суду не представлено, обов'язок подання яких відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України покладено на позивача.

Під час розгляду ще однієї справи № 6-7цс15, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 08.04.2015р., згідно з якою роз'яснив, що чинним законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, і тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

З такими висновками ВСУ узгоджуються приписи ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Таким чином, оскільки матеріали справи не підтверджують факт недобросовісної поведінки сторін оскаржуваного договору, а законодавство в такому випадку наділяє одного з подружжя правом на відповідну грошову компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна, підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору суд не вбачає і тому, в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. ст.ст.10,60,61,88,169,209,212-215,218,224-226 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 203, 204, 215, 218, 355, 368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 65 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер Моноліт» про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.07.2016 року, реєстровий № 526 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте Личаківським районним судом м. Львова за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Леньо С. І.