Справа № 642/461/17
Провадження № 2/642/628/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі: головуючого

судді : Пашнєва В.Г.,

при секретарі : Конєвій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КЗОЗ " Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3" про поновлення на роботі, стягнення сум недоплачених під час звільнення та заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточненої заяви просила поновити її на роботі в посаді заступника головного лікаря з медичної частини КЗОЗ " Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3"; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі - 36774.52 грн. та недоплачену суму розрахунку при звільненні в сумі - 11163,03 грн.

В обґрунтування вимог вказала, що вона з 07.11.2008 року по 30.12.2016 року працювала на посаді заступника головного лікаря з медичної частини КЗОЗ «ХМПНД № З». 30.12.2016 року її звільнили з роботи у звязку із скороченням чисельності або штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки з наказом про звільнення з роботи її ознайомлено частково, а його копія їй не видавалась. Також, порівняно з іншими працівниками, які залишилися працювати, вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці та має на вихованні та утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку виховує одна. Вважає, що має переважне право на залишення на роботі, однак при звільненні цього до уваги не взяли.

Позивачка в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити за наявними документами.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, надав до суду заперечення в яких вказав, що звільнення позивача відбулося згідно із законом. Підставою для видання наказу про звільнення стала реорганізація КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3». Позивачка за два місяці була попереджена про наступне вивільнення та їй була запропонована посада, від переведення на яку вона відмовилася. За час роботи в закладі позивачка документів, що підтверджують статус "одинокої матері" не надавала. При звільненні з нею провели повний розрахунок.

Суд, заслухавши сторону відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 07.11.2008 року по 30.12.2016 року працювала на посаді заступника головного лікаря з медичної частини КЗОЗ " Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3"(а.с. 5-8)

Наказом департаменту охорони здоровя Харківської міської ради від 26.10.2016 р. № 503 «Про оптимізацію структури комунального закладу охорони здоровя «Харківський міський психоневрологічний диспансер № З», зокрема, наказано головному лікарю КЗОЗ " Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3" ОСОБА_3 до 01.01.2017 року скоротити 1,0 посаду заступника головного лікаря з медичної частини. ( 56-57)

Наказом № 83-к від 28.10.2016 р. КЗОЗ «ХМПНД № 3» «Про оптимізацію структури КЗОЗ «ХМПНД № З», у виконання наказу департаменту охорони здоровя Харківської міської ради від 26.10.2016 р. № 503 «Про оптимізацію структури комунального закладу охорони здоровя «Харківський міський психоневрологічний диспансер № З», зокрема, наказано скоротити 1,0 посаду заступника головного лікаря з медичної частини, запропонувати працівникам, які вивільняються працевлаштування на посади, які відповідають їх професійній кваліфікації та довезти до відома працівників, які вивільняються вказаний наказ. (56- 60)

29.11.2016 року заступнику головного лікаря з медичної частини КЗОЗ " Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3"ОСОБА_1М було запропоновано переведення на іншу посаду лікаря-психіатра дільничного та розяснено, що у разі відмови від переведення трудовий договір буде розірвано за п. 1 ст. 40 КЗпП з виплатою зі ст. 44 КЗпП вихідної допомоги.

Наказом № 98-к від 30.12.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника головного лікаря з медичної частини на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату), а саме : 1,0 посади заступника головного лікаря медичної частини, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, виплатою компенсацію за невикористану щорічну відпустку з 08.10.2016 року по 30.12.2016 року - за 8 календарних днів. (а.с. 47-55)

Що стосується доводів позивачки, що з наказом про звільнення з роботи її ознайомлено частково, а його копія їй не видавалась. На її думку, вказані дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобовязаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

При цьому суд, посилається на ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно тих обставин, що обовязок щодо доказування обґрунтованості своїх доводів та вимог законодавцем покладено на сторони, а судом докази тільки оцінюються та суд розглядає справу, виключно, в межах заявлених позовних вимог.

З наказам про звільнення ОСОБА_1 ознайомлена 30.12.2016 року, про що свідчить її особистий власноруч поставлений розпис. (а.с.47)

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що підставою для видання наказу про звільнення позивача стала реорганізація КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3», у звязку з отриманням наказу департаменту охорони здоровя Харківської міської ради від 26.10.2016 р. № 503 «Про оптимізацію структури комунального закладу охорони здоровя «Харківський міський психоневрологічний диспансер № З» та наказу № 83-к від 28.10.2016 р. КЗОЗ «ХМПНД № 3» «Про оптимізацію структури КЗОЗ «ХМПНД № З», п.7 якого містить посилання на те, що працівникам, які вивільняються у звязку із зазначеними змінами, запропонувати працевлаштування на посади, які відповідають їх професійній кваліфікації.

Так, щодо мотивів, наведених в уточненій заяві до раніше поданого позову, позивачка посилається на те, що на момент її звільнення в закладі були в наявності дві посади керівників структурних підрозділів (в двох денних стаціонарах керівники є пенсіонерами та завідуючий амбулаторним відділенням особа, що не має дітей, та проживає з офіційно працюючою матірю).

Вважає, що порівняно з іншими працівниками, які залишилися працювати на керівних посадах, вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, а тому і переважне право на залишення на роботі, однак, при звільненні цього не взято до уваги.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З подання Голові профспілки КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» ОСОБА_4 від 30.09.2016р, адміністрація просить розглянути та погодити питання щодо оптимізації структури КЗОЗ «ХМПНД №3». Також, з метою дотримання законодавства України про працю, зокрема ст.43 КЗпП України просить про попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації на проведення змін у штатному розписі. (а.с.64-65)

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

З наданого суду Протоколу № 21 від 08.12.2016 р. засідання профспілкового комітету випливає, що ОСОБА_1 була інформована про погодження питання з адміністрацією КЗОЗ «ХМПНД №3» щодо скорочення посади заступника головного лікаря, яку вона займала згідно штатного розпису, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з вирішенням питання щодо оптимізації структури КЗОЗ «ХМПНД №3». (а.с. 67-68).

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.

Однак, про свої наміри про подальшу професійну діяльність ОСОБА_1 повідомила, що вона не визначилася.

З попередження від 29 листопада 2016 р. вбачається, що ОСОБА_1 попереджається про наступну зміну в організації виробництва і праці та скорочення чисельності та штату працівників з «01» січня 2017 року, а саме у звязку із скороченням посади заступника головного лікаря з медичної частини, згідно зі ст.49-2 КЗпП України їй пропонується інша робота.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, звільнення працівників, зокрема з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП, необхідно також отримати згоду відповідного профспілкового органу.

З пропозицією посади лікаря - психіатра дільничного ОСОБА_1 не визначилася, про що свідчить це попередження за підписами ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2 З.1., та протоколом № 20 від 29.11.16 р. і № 21 від 8.12.16 р. засідання профспілки, на яке була запрошена і була присутня ОСОБА_1, які було відомо, що тільки ця посада є вакантною з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду.(а.с.98)

У п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992р. (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам були надані наступні роз'яснення по застосуванню норм КЗпП України: розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до Правових позицій Верховного Суду України, при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд виходить з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Що ж стосується вимог працівника про надання йому наявної роботи вищого рівня, ніж він виконував, то це питання має вирішуватися роботодавцем відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і просування по службі.

Суд встановлено, що відповідачем було дотримано порядок вивільнення працівника, оскільки має місце скорочення штату, внаслідок чого була скорочена посада, на якій працювала позивач та остання була попереджена про наступне звільнення не пізніше, ніж за два місці та їй було запропонована посада лікаря-психіатра дільничного, від якої вона відмовилась.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивача на незаконність її звільнення у відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП, як одинокої матері, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, виходячи з наступного.

Визначення "одинокої матері" наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 р. N 9 та пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону України "Про відпустки".

Так, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Позивачем у заяві зазначено, що вона має на вихованні та утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку виховує одна, оскільки з батьком дитини шлюб розірвано 14.05.2007 р., проте документів для підтвердження того, що батько ОСОБА_2 не бере участі у вихованні суду не надано.

Крім того, як зазначає інспектор з кадрів КЗОЗ «ХМПНД №3»у доповідній записці від 13.02.2017 р., ОСОБА_1 згідно ст.19 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР зі змінами, за додатковою соціальною відпусткою не зверталась. Документів, що підтверджують її статус «одинока мати» позивачкане надавала і додатковою соціальною відпусткою за весь період праці не користувалась. (а.с.69)

Інформацією щодо участі ОСОБА_6 у вихованні малолітньої доньки, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, Управління служб у справах дітей не володіє. (а.с.126)

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що ОСОБА_1 жодних документів щодо визначення її одинокою матірю до адміністрації закладу за весь час роботи в ньому не надавала і ніколи не робила жодних заяв, як перед звільненням так і під час звільнення, що вона є одинокою матірю.

Згідно списку працівників, в Додатку № 6 До колективного договору на 2015-2017 роки, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину інваліда, матері одиночки, в тому числі розведені, маючи дітей до 18 років, а також особа, яка взяла дитину під опіку - ОСОБА_1 не значиться. (а.с.130)

Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вказує, позивачка, станом на травень 2017 року загальний строк вимушеного прогулу складає чотири місяці, тобто середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за грудень і листопад 2016 року, а саме: 1614,62+16772,91=18387,53 грн./2=9193,77 грн.

Виходячи довідки про заробітну плату за 2016 рік № 1 від 03.01.2017р. (а.с.14), загальна сума заборгованості складає 9193,77 грн. х 4 місяці = 36774,52 грн.

З довідки № 885 від 13.02.2017 року виходить, що повний розрахунок по заробітній платі при звільненні 30.12.2016 р. з КЗОЗ «ХМПНД №3» з ОСОБА_1 проведений 27.12.2016 року в останній день в бюджетному році. Нарахована та виплачена заробітна плата за грудень 2016 р., допомога за лікарняним листом за листопад 2016 року, компенсація відпустки при звільненні та вихідна допомога, що підтверджується копією розрахункового листа за грудень2016р. (а.с.70-71).

Тобто, в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпП України позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів позивачки про те, коли в липні-серпні 2016 року вона перебувала на лікарняних, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, що повязана з нещасним випадком на виробництві, внаслідок якого отримала травму на робочому місці під час виконання службових обовязків 18.07.2016 року в період часу з 11.20-11.40 год. (а.с.17-19)

При цьому, вказує, що адміністрацією закладу порушено порядок обліку виробничого травматизму, у звязку з чим не проведено розрахунок під час звільнення. Так, виходячи з середньої заробітної плати в сумі 9 193.63 грн., та вважає, що за липень їй не доплачено 5446,62 грн., а за серпень 5716,41 грн., а всього 11163,03 грн.

Суд приходить висновку, що в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» для розрахунків середнього заробітку застосована бути не може, бо правовідносини по нарахуванню середнього заробітку по оплаті за час непрацездатності регулюються виключно Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Про розрахунок середнього заробітку» №1266 від 26.09.2001 року.

Як встановлено судом, за даним фактом Київським ВП ГУНП м Харкова проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004544 від 18.07.2016 року. (а.с.121-122)

Крім того, згідно платіжної відомості №13 на виплату допомоги за листками непрацездатності за березень 2017 р. суму 2267 грн., відповідач сплатив позивачці. (а.с.131)

Судом не встановлено будь-яких фактичних обставин, які б могли свідчити про утиск на ОСОБА_1 з боку адміністрації КЗОЗ «ХМПНД №3» і таких доказів не надано.

Крім того, ОСОБА_1 з 03.01.2017 р. працює в Харківському національному університеті на посаді асистента кафедри за основним місцем роботи на умовах строкового трудового договору. (а.с.129)

Що стосується позовних вимог про стягнення на користь позивачки недоплаченої суми під час розрахунку при звільненні, суд відмовляє в цій частині, оскільки не знайшли підтвердження в судовому засіданні її доводи щодо задоволення позовних вимог щодо поновлення на роботі.

Таким чином, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, не доведені належними доказами та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 5,8,10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, ЦПК України, ст.ст.24,43-1,184 ч.3,221, 235, 237-1 КЗпП України, суд , -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до КЗОЗ " Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3" про поновлення на роботі, стягнення сум недоплачених під час звільнення та заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя