Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1365/17 Головуючий у 1 інстанції: Апаллонова Ю.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

при секретарі: Волчановій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 15.09.2006 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений Договір № ZPVCRX01280098 (заява позичальника), відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3223,00 грн.

Відповідач особистим підписом в заяві підтвердив свою згоду про те, що він попередньо був ознайомлений та погодився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були йому надані у письмовій формі, отримав повну інформацію про умови кредитування та підписана ним заява про отримання кредиту разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між банком та відповідачем кредитний договір.

Але ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав.

Посилаючись на зазначені обставини, просило суд, тягнути з ОСОБА_3 заборгованість по відсоткам за договором № ZPVCRX01280098 від 15.09.2006 р. нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.10.2011 р. по 31.10.2016 р. у розмірі 19763,44 грн. та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3В укладено кредитний договір ZPVCRX01280098 від 15.09.2006 року, згідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3223,00 гривень .

Умовами Договору № ZPVCRX01280098 визначено, що банк надає клієнту строковий кредит у сумі 3223,00 грн., на строк 15.09.2006р. по 15.09.2008 р., включно, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту сплати процентів в обумовлені у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 15 по 21 число кожного місяця), позичальник повинен надавати банку (щомісячний платіж) у сумі 222,88 грн., для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту процентів, комісії відповідно до Заяви та Умов.

У договорі встановлена відповідальність сторін. Так, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 10,1 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідач особистим підписом в заяві підтвердив свою згоду про те, що він попередньо був ознайомлений та погодився з умовами кредитування, отримав повну інформацію про умови кредитування та підписана ним заява про отримання кредиту разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між банком та відповідачем кредитно-заставний договір.

Позивачем нарахована відповідачеві заборгованість по відсоткам за договором кредиту за період з 31.10.2011 р. по 31.10.2016 р. у розмірі 19763,44 грн.

Договір, укладений між сторонами не оспорений.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При розгляді справи відповідач подав заяву про те, що у даному спорі повинні бути застосовані строки позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

За правилами ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачем письмово було заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому, згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Судом першої інстанції було встановлено, що строк позовної давності відносно вимог повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, за договором укладеним між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3, відповідно до п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка), (Стандарт) складає 5 років.

Разом з тим, суд правильно застосував чинне в цій сфері правовідносин законодавство та розяснення Верховного суду щодо правозастосовної практики.

Так, відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З заяви-анкети позичальника ОСОБА_3 вбачається, що вона не містить умов про збільшення позовної давності, проте зазначено про ознайомлення та згоду відповідача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) (а.с. 6).

Надані Банком до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5. яких зазначено про встановлення терміну позовної давності у 5 років, не містять дати їх затвердження та періоду їх чинності та вони не містять підпису позичальника ОСОБА_3 (а.с.7-10). Доказів ознайомлення відповідача саме з цими Умовами жодними доказами не підтверджуються.

Отже, позивачем не доведено погодження сторонами у передбаченій ст. 259 ЦК України письмовій формі збільшеного строку позовної давності.

Відтак суд правомірно дійшов висновку про те, що підстави для застосування у даному спорі строку позовної давності у 5 років відсутні за посиланням на аналогічну правову позицію, висловлену Верховним Судом України при розгляді справи № 6-240цс14.

Крім зазначеного, судом було враховано, навіть у разі застосування пятирічного строку позовної давності, який, як зазначив позивач, діяв для даного кредитного договору, позивач все одно звернувся до суду зі значним пропущенням і цього строку.

Адже відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з кредитного договору, у ньому строк виконання зобовязання чітко визначений: строк сплати щомісячних платежів - у період з 15 по 21 число місяця по 222,88 грн.; строк повного погашення кредиту 15 вересня 2009 року.

З розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви в якості письмового доказу представником позивача, не вбачається, що ОСОБА_3 вносив кошти на погашення заборгованості за кредитним договором та видно, що вперше сальдо простроченої заборгованості з'явилося 23.01.2007 року, тобто, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, ніяких дій, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності після цієї дати, відповідачем не було вчинено

За таких обставин в даній справі початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а саме, з 23.01.2007 року - коли вперше з'явилося сальдо простроченої заборгованості та банком було нараховано на прострочену заборгованість відсотки.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що до суду позивач звернувся лише більше чим через девять років - 22.11.2016 року (а. с. 1,4,5).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду та не спростовують їх.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: