Справа №442/1777/16-ц
Провадження №2/442/143/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді: Гарасимків Л.І.

при секретарі Петрів В.М.

за у частю представника позивача ОСОБА_2

представка відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди.,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5, за участю третьої особи - ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди.

Свій позов обгрунтовує тим, що у його власності знаходиться автомобіль марки HYUNDAI Н100, 1995 р.в., шасі (кузов, рама) НОМЕР_1, р.н.НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3, видане РЕВ ДАІ м.Виноградів, Закарпатської області 06.02.2004р. 05.10.2007 р. на підставі довіреності без визначення строку дії, посвідченої приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. за реєстровим №3778, він передав право на розпорядження вказаним автомобілем з правом відчуження та передоручення ОСОБА_6, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією довіреності. 20.02.2010 року ОСОБА_6 як його повірений уклав з ОСОБА_5, що проживає за адресою АДРЕСА_2 попередній усний договір, суть якого полягала у тому, що ОСОБА_5 на протязі 2010р. - березня 2011р. сплатить ОСОБА_6 як його повіреному 5000 доларів США, після чого ОСОБА_6 надасть ОСОБА_5 право розпорядження з правом відчуження на вказаний автомобіль шляхом посвідчення від його імені відповідної довіреності в порядку передоручення. В той же день, 20.02.2010 р. ОСОБА_6 на підставі довіреності на право користування ТЗ, виданої в порядку передоручення, зареєстрованої приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М. за реєстровим номером 282, надав ОСОБА_5 право на користування вказаним ТЗ строком на 3 роки. На підтвердження написав розписку про отримання у ОСОБА_6 під виплату належного йому автомобіля та на протязі 1 року зобов»язується сплатити за нього 5000 доларів США. На протязі 2010 р. ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 як його повіреному 1250 доларів США та 1000 грн. В подальшому ОСОБА_5 решту обумовленої за придбання автомобіля суми в розмірі 3750 доларів США мінус 1000 грн. не передав, тому довіреність на ТЗ йому видана не була. Після закінчення строку дії довіреності на керування транспортним засобом - 20.02.2013р., незважаючи на неодноразові вимоги повіреного, ОСОБА_5, автомобіль не повернув. 25.06.2014р. ОСОБА_6 як законний володілець транспортним засобом звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою про вилучення майна з чужого незаконного володіння. 18.08.2014р. рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області по справі за №442/4835/14-ц позовну заяву було задоволено. 18.08.2014р. Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у справі №442/4835/14-ц видав виконавчий лист про витребування від ОСОБА_5 у розпорядження ОСОБА_6 автомобіля марки HYUNDAI Н100, 1995 р.в., шасі (кузов, рама) НОМЕР_1, р.н.НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3, видане РЕВ ДАІ м.Виноградів, Закарпатської області 06.02.2004р. 24.07.2015р. ВДВС Дрогобицького міськрайоного управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №48250128 та примусове виконання рішення про витребування від боржника ОСОБА_5 у розпорядження ОСОБА_6 автомобіля марки HYUNDAI Н100, 1995 р.в., шасі (кузов, рама) НОМЕР_1, р.н.НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3, видане РЕВ ДАІ м.Виноградів, Закарпатської області 06.02.2004р. В ході проведення виконавчих дій повіреним ОСОБА_6 отримано копію пояснення ОСОБА_5 наданого заступнику начальника ВДВС Дрогобицького МРУЮ, у якому ОСОБА_5 визнає те, що гроші за отриманий у користування автомобіль після закінчення строку довіреності на керування ТЗ автомобіль законному володільцю не повернув, а без належних повноважень та підстав передав його третій особі, діючи у власних інтересах, і де зараз знаходиться автомобіль йому не відомо. 28.10.2015р. ВДВС Дрогобицького міськрайоного управління юстиції винесена постанова ВП №48250128 про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв»язку з тим, що місце знаходження автомобіля, що підлягає вилученню не відоме. А тому у нього виникла необхідність звернутися до суду. Просить стягнути з відповідача ОСОБА_5 в його користь завдані йому збитки в розмірі 96800грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав заявлені позовні вимоги, просить їх задоволити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 відносно заявлених вимог заперечив, просить в задоволенні заявлених вимог відмовити, оскільки жодних домовленостей щодо спірного автомобіля між сторонами - позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ніколи не було, виконання будь-яких зобов»язань перед позивачем ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_5 ніколи не декларував. Жодних коштів відповідач ОСОБА_5 позивачу ОСОБА_4 ніколи не зобов»язувався виплачувати. Крім того, зазначив той факт, що в період з 16.03.2011р. до 23.02.2016р. позивач ОСОБА_4 із жодною позовною заявою до ОСОБА_5 за захистом своїх порушених прав не звертався, а звернувся до суду після спливу строку позовної давності.

Третя особа - ОСОБА_6 в судове засідання не з»явився, не повідомивши причин своєї неявки, а тому суд розглянув справу у відсутності третьої особи на підставі наявних доказів по справі.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заявлених вимог слід відмовити з таких міркувань.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009р. №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998р. №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання- передачі піідприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання - передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у справі 6-688цс15.

Окрім того, довіреність на керування транспортним засобом відповідно до підпункту 1 пункту 6 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень" від 5 липня 2011 року № 3565-УІ, виключено з переліку правових підстав, які підтверджують, що особа є законним володільцем (користувачем) наземного транспортного засобу.

Варто також відзначити, що загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного стану законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об»єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом ст.388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Відтак, із системного аналізу наведених вище норм законодавства вбачається, що позивач по справі №442/4835/14-ц ОСОБА_6 не є ані власником автомобіля HYUNDAI Н100, 1995 р.в., шасі (кузов, рама) НОМЕР_1, р.н.НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3, видане РЕВ ДАІ м.Виноградів, Закарпатської області 06.02.2004р., ані його добросовісним набувачем. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази протилежного.

Як вбачається із матеріалів справи, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля HYUNDAI Н100, 1995 р.в., шасі (кузов, рама) НОМЕР_1, р.н.НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3, видане РЕВ ДАІ м.Виноградів, Закарпатської області 06.02.2004р. не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за ОСОБА_4, власником даного автомобіля є ОСОБА_4.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії розписки, остання по своїй природі є борговим документом, строк виконання котрого прямо встановлено до 15 березня 2011 року включно. Таким чином право звернення до суду із позовом про стягнення грошових коштів із ОСОБА_5 на підставі вищезгаданої розписки виникло ще 16 березня 2011 року.

Вищевказана боргова розписка декларує зобов'язання відповідача по справі ОСОБА_5 не перед позивачем ОСОБА_4, а декларує зобов'язання відповідача ОСОБА_5 перед ОСОБА_6, який діяв у власних інтересах та від свого імені.

Крім того, жодних домовленостей щодо спірного автомобіля між відповідачем ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_4 ніколи не було. Виконання будь-яких зобов'язань перед позивачем ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_5 ніколи не декларував. Жодних коштів відповідач ОСОБА_5 позивачу ОСОБА_4 ніколи не зобов'язувався виплачувати та інститут довіреності є одностороннім правочином та по своїй природі не обтяжує повіреного жодними обов'язками.

Позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд.

Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Проте, особа, яка виконала зобов'язання після закінчення позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, якщо навіть у момент виконання вона не знала про його закінчення.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду.

Строки позовної давності мають загальний характер. Вони поширюються на всі правовідносини, крім випадків, передбачених законодавством. Норми, в яких містяться правила щодо позовної давності, складають самостійний цивільно-правовий інститут, який є однією із складових загальної частини цивільного права.

При порушенні суб'єктивного цивільного права особа може звернутися з позовом до суду за захистом. Необхідно розрізняти право на позов у матеріальному розумінні і право на позов у процесуальному розумінні.

У матеріальному розумінні право на позов - це право вимагати від суду винесення рішення про захист порушеного суб'єктивного права і право отримати такий захист. Закінчення строку позовної давності позбавляє сторону можливості вимагати примусового здійснення права через суд, але не позбавляє права звернутися за захистом до суду взагалі, оскільки для подачі позовної заяви до суду про захист порушеного суб'єктивного права законодавець ніяких строків не встановлює.

Право на позов у процесуальному розумінні - це право на подачу позовної заяви з метою захисту порушеного права, не обмежене строками позовної давності. Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від строку позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії розписки, остання по своїй природ і є борговим документом, строк виконання котрого прямо встановлено до 15 березня 2011р. Таким чином, право звернення до суду із позовом про стягнення грошових коштів із ОСОБА_5 на підставі вищезгаданої розписки виникло ще 16 березня 2011р. Протягом усього проміжку часу, з моменту виникнення спірних правовідносин, в період з 16 березня 2011 року до 23 лютого 2016р. позивач ОСОБА_4 із жодною заявою до відповідача ОСОБА_5 не звертався, а відтак звернувся до суду із спливу строку позовної давності, а тому в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити.

А тому на підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 213 - 215 ЦПК України, ст.ст. 203, 1166 Цивільного кодексу України, суд -

Вирішив

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільних справах Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду

Головуюча -суддя_________________