Справа № 468/1202/17-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2017 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Муругова В.В., за участі секретаря Цегельник Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування (третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5),

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання за ними права власності на земельну ділянку, розташовану в межах території ОСОБА_4 сільської ради Баштанського району Миколаївської області. На обґрунтування вимог в заяві зазначили, що є спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_6, яка померла 27 січня 2017 року. 23.05.2017 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_6 Спадкове майно складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,87 га, що розташована в межах території ОСОБА_4 сільської ради Баштанського району Миколаївської області, яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК 055006. Крім позивачів іншими спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_6 є відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_7, який відмовився від прийняття спадщини на користь позивачів в рівних частках кожній, в звязку з чим позивачам перейшла у спадок вказана земельна ділянка в розмірі 3,0 га ОСОБА_1 та 2,87 га ОСОБА_2 постановою нотаріуса від 17.08.2017 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутня реєстрація дубліката заповіту в Спадковому реєстрі, в заповіті частки спадкового майна вказані в гектарах й не є рівними, та прізвище спадкоємця ОСОБА_2 вказано як «Надточій». Тому позивачі просили задовольнити позов та визнати в порядку спадкування право власності на частини вказаної земельної ділянки за ОСОБА_1 3,0 га, ОСОБА_2 2,87 га.

В судовому засіданні позивачі заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказав, що заповіт ОСОБА_6 не відповідає вимогам закону, оскільки був складений 22.02.2008 року проте в супереч вимогам ст. 1247 ЦК України не був зареєстрований у Спадковому реєстрі, крім того виданий дублікат заповіту не реєструвався в Спадковому реєстрі, в заповіті не визначені частки, які заповів спадкодавець, заповіт містить помилку щодо спадкоємця ОСОБА_2, що може свідчити, що майно заповідане іншій особі. Крім того, відповідач як непрацездатний син спадкодавця має право на обовязкову частку в спадщині. Крім того у представника відповідача є сумніви в тому, що вказаний заповіт взагалі був підписаний заповідачем.

Від відповідача ОСОБА_4 сільської ради Баштанського району Миколаївської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника, будь-яких заперечень проти позову до суду не надходило.

Вислухавши пояснення позивачів та представника відповідача, дослідивши матеріали справи (копію свідоцтва про смерть ОСОБА_6; копію дубліката заповіту від 22.02.2008 року; копію державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 055006; копію постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.08.2017 року; копію витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 03.08.2017 року № 376/164-17; копію Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 09.06.2017 року; копію витягу з Державного земельного кадастру від 08.08.2017 року; копію спадкової справи після смерті ОСОБА_6Г.), суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі є спадкоємцями за заповітом після ОСОБА_6, яка померла 27 січня 2017 року, після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 7,87 га, що розташована в межах території ОСОБА_4 сільської ради Баштанського району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК 055006. Крім позивачів іншими спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_6 є відповідач ОСОБА_3, який прийняв спадщину, та ОСОБА_7, який відмовився від прийняття спадщини на користь позивачів в рівних частках кожній. Постановою нотаріуса від 17.08.2017 року позивачам відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Тобто, за загальним правилом, визначеним в Главах 87, 89 ЦК України, здійснення права на спадкування та оформлення спадкоємців в спадкових правах здійснюється через нотаріуса і лише у тих випадках, коли обєктивно неможливо спадкоємцеві оформитись в спадкових правах через нотаріуса суд вправі визнати за таким спадкоємцем право власності на майно в порядку спадкування.

При цьому, судом встановлено, що підставою звернення позивачів до суду з позовом про визнання за ними права власності на спадкове майно став факт винесення нотаріусом 17.08.2017 року постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутня реєстрація дубліката заповіту в Спадковому реєстрі, в заповіті розподіл спадкового майна вказаний в гектарах, а не в частках і не є рівним, та прізвище спадкоємця ОСОБА_2 вказано як «Надточій», і невірно вказана дата народження спадкоємця.

З обґрунтування позовних вимог, що викладені в тексті позовної заяви слідує, що позивачі не погоджуються з висновками, викладеними в постанові нотаріуса, яка може бути оскаржена в передбаченому законом порядку. Проте позивачі не погоджуючись з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, постанову не оскаржили, а звернулись до суду з позовом про визнання за ними в порядку спадкування права власності на частини земельної ділянки, що залишилась після спадкодавця.

Однак, позивачами не доведено, що нотаріусом порушується, не визнається або оспорюється право позивачів на земельну ділянку, в звязку з чим вони змушені звернутися до суду з позовом про визнання за ними права власності на вказане вище майно, більш того, нотаріус взагалі не є учасником матеріальних спадкових правовідносин.

Що ж стосується перелічених в постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії обставин, які перешкоджають йому видати відповідні свідоцтва про право на спадщину, то суд виходить з наступного.

Заповіт ОСОБА_6 був складений заповідачем та посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування 22.02.2008 року, тобто ще до набрання чинності змін до ст. 1247 ЦК України щодо необхідності державної реєстрації таких заповітів у Спадковому реєстрі, які були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з ратифікацією Конвенції про запровадження системи реєстрації заповітів» від 21 вересня 2010 року №2527-VI.

За такого складений 22.02.2008 року заповіт на час його вчинення відповідав формі, встановленій законом, а, отже відповідно до ст. 204 ЦК України є правомірним за презумпцією, і той факт, що такий заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі лише 09.06.2017 року не свідчить про його недійсність та не суперечить положенням п. 12 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року №491.

Що ж стосується того, що не було зареєстровано видачу 09.06.2017 року дубліката заповіту ОСОБА_6 від 22.02.2008 року, то дійсно п. 6 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року №491, передбачає, що до Спадкового реєстру мають бути внесені відомості про видачу дубліката заповіту. При цьому, як слідує з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №48797767 від 17.08.2017 року заповіт ОСОБА_6 від 22.02.2008 року був зареєстрований в Спадковому реєстрі саме 09.06.2017 року, тобто в день видачі дублікату цього заповіту, тому цілком очевидно, що саме на підставі такого дублікату і був зареєстрований в Спадковому реєстрі сам заповіт. Проте правочином в розумінні норм ЦК України є саме заповіт, а дублікат заповіту не є самостійним правочином, а тому допущені не з вини спадкоємців недоліки щодо процедури видачі та реєстрації такої видачі дублікату заповіту не можуть впливати на дійсність самого заповіту.

Крім того, спадкоємці, що отримали дублікат заповіту, не позбавлені можливості зареєструвати у Спадковому реєстрі факт видачі їм дублікату заповіту, хоча на час розгляду справи в суді таких заходів щодо реєстрації факту видачі дублікату заповіту позивачі не вжили.

Стосовно того, що в заповіті від 22.02.2008 року не вказані частки кожного спадкоємця, а спадкодавцем визначені розміри земельних ділянок кожному спадкоємцю в гектарах, то вказана обставина не суперечить вимогам ст. 1236 ЦК України щодо права заповідача на власний розсуд визначити обсяг спадщини та конкретну частину спадкового майна, яку заповідач бажає заповісти конкретному спадкоємцеві.

Що стосується відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу ОСОБА_2 через невідповідність дати народження та прізвища в паспорті позивача та в заповіті, складеному ОСОБА_6, то, на думку суду, позивач ОСОБА_2 не втратила можливості оформитись в спадкових правах в нотаріуса, вирішивши у визначеному ст.ст. 213, 1256 ЦК України порядку питання про тлумачення змісту заповіту, натомість доки питання тлумачення змісту заповіту не вирішене, в суду також відсутні достатні підстави для визнання за ОСОБА_2 прав на спірне спадкове майно.

При цьому, позивачами суду не надано жодних доказів щодо вжиття ними перелічених вище заходів, направлених на усунення причин та обставин, які стали підставами для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, та доказів про неможливість усунути вказані обставини, що, в свою чергу, вказує на відсутність достатніх підстав для визнання за позивачами права власності на земельну ділянку в судовому порядку. Крім того, як вказано вище, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії може бути оскаржена.

За такого, судом при розгляді справи не встановлено обставин, які б обєктивно унеможливлювали оформлення позивачів у спадкових правах після смерті ОСОБА_6 через нотаріуса, що вказує на відсутність достатніх підстав для визнання за ними в судовому порядку права власності на майно в порядку спадкування.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10; 11; 60; 214; 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Миколаївської області через Баштанський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

суддя: