Справа №: 398/4313/16-ц
провадження №: 2/398/1052/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"07" грудня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Орловського В.В., за участю секретаря Сніжко І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Олександрії справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_3, про визнання договору недійсним, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння №316 по вул. Кременчуцькій у м. Олександрія Кіровоградської області, укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_2 6 січня 1999 року,

- встановити факт прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_4, померлої 10 січня 1999 року, а саме житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою м. Олександрія Кіровоградської області, вул. Кременчуцька, 316,

- визнати за ним право власності на вказаний будинок у порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем після своєї матері ОСОБА_4, яка померла 10 січня 1999 року, та згідно ст. 549 ЦК УРСР у зв'язку з тим, що постійно проживав з нею на момент смерті фактично прийняв спадщину, до складу якої входить зазначений вище будинок, і з того часу фактично користувався і доглядав за будинком. Разом з тим 6 січня 1999 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння №316, який зареєстрований в Олександрійському філіалі Придніпровської товарної біржі за №25-Н/Ф 12. Позивач вважає, що цей договір слід визнати недійсним у зв'язку з тим, що, по-перше, формулювання змісту прав і обовязків сторін у словах ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив суперечить ст. 224 ЦК УРСР, у договорі не зазначено, що саме продавець фактично передав покупцю ключі і документи на житло і що ця передача відбулася при укладанні договору, а не раніше, на що вказує п.1 договору, по-друге, зазначений договір повинен бути обовязково нотаріально посвідченим і підлягає державній реєстрації, по-третє, продавець зобовязаний надати довідку-характеристику з БТІ, по-четверте, ОСОБА_6 через похилий вік, хвороби допустила помилку щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, що відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач зазначає, що був єдиною особою, хто доглядав за ОСОБА_4, коли та хворіла і потребувала стороннього догляду. Також позивач стверджує, що матір пояснювала йому, що не має наміру передати будинок у чию-небудь власність, залишившись у безпорадному стані без житла.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свою позовною заяву із зазначених у ній підстав. Додатково він пояснив, що дізнався про існування оспорюваного договору купівлі продажу лише у 2016 році після отримання його копії з Олександрійського міжміського бюро технічної інвентаризації.

Представники позивача адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також просили задовольнити позов ОСОБА_1 із зазначених у ньому підстав. Додатково пояснили, що строк позовної давності позивач не порушив, оскільки про існування оспорюваного договору купівлі-продажу позивач дізнався лише після того як отримав на підставі ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 липня 2016 року, якою задоволено його заяву про забезпечення доказів, доступ до інвентарної справи на зазначений вище житловий будинок, яка знаходиться в Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача та третьої особи адвокат ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення позову. Вона пояснила, що оспорюваний позивачем договір є дійсним, оскільки був зареєстрований на товарній біржі і пройшов обовязкову державну реєстрацію в Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації, що відповідає вимогам ч.2 ст.15 ЗУ Про товарну біржу. Також представник подала до суду заяви від 3 і 14 серпня 2017 року про застосування строку позовної давності, які підтримала у своєму виступі у судовому засіданні. Адвокат ОСОБА_9 вважає, що оскільки оспорюваний договір укладено у січні 1999 року, то строк позовної давності щодо вимоги позивача визнати цей договір недійсним сплинув у січні 2002 року. Представник зазначила, що доводи позивача про те, що він дізнався про існування оспорюваного договору перед поданням позовної заяви до суду і до цього вважав, що будинок йому належить на підставі договору дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 у 1996 році подарувала йому будинок, спростовується рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 3 грудня 1998 року по справі №2-3346/1998, відповідно до якого цей договір дарування визнаний недійсним. Представник вважає, що ОСОБА_1 знав про існування цього рішення, оскільки був присутнім під час слухання відповідної справи і дав суду особисті пояснення. Позовні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини та про визнання права власності на будинок представник позивача також вважає такими, що не підлягають задоволенню у звязку з тим, що позивач у встановлений законом строк не звернувся до нотаріуса, а також не отримував від нотаріуса відмови у вчинення відповідних дій щодо оформлення спадщини, факт проживання позивача зі спадкодавцем на момент її смерті не підтверджений належними доказами і також позивач не звертався до суду з вимогою про встановлення цього факту.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову. ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовної заяви. Вона пояснила, що можливе рішення у справі може вплинути на її права і обовязки, оскільки відповідач по справі ОСОБА_2 видав їй довіреність, на підставі якої вона має здійснити продаж цього будинку, який є предметом позову. Також ОСОБА_3 зазначила, що після отримання довіреності за власний рахунок провела ремонт будинку. Позовні вимоги ОСОБА_1 вважає необґрунтованими із підстав зазначених її представником адвокатом ОСОБА_9, яка одночасно є представником відповідача.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що 6 січня 1999 року в ОСОБА_10 філії Придніпровської товарної біржі зареєстровано за номером 25-НД/25Н/Ф12 укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_2 6 січня 1999 року договір купівлі-продажу житлового будинку №316, розташованого по вул. Кременчуцькій у м. Олександрія Кіровоградської області. Це підтверджується наданим сторонами копією зазначеного договору та оглянутим у судовому засіданні його дублікатом. Факт укладення цього договору визнається обома сторонами.

До моменту продажу за цим договором зазначений будинок належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ міськвиконкому 8 травня 1996 року на підставі рішення Олександрійського міськвиконкому №245 від 22 квітня 1996 року. Також відповідно до рішення Олександрійського міського суду від 3 грудня 1998 року визнано недійсним укладений ОСОБА_4 з однієї сторони і ОСОБА_1, ОСОБА_11 з іншої сторони договір дарування будинку №316, розташованого по вул. Кременчуцькій у м. Олександрія Кіровоградської області.

Зазначений вище договір купівлі-продажу від 6 січня 1999 року, за яким право власності на вказаний будинок перейшло до ОСОБА_2, був зареєстрований ОСОБА_10 міжміським бюро технічної інвентаризації. Це підтверджується архівною довідкою №231, виготовленою 9 березня 2017 року КП ОМБТІ.

Відповідно до відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на зазначений вище будинок зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі-продажу за номером 25-НД/25Н/Ф12, виданим 6 січня 1999 року, видавник: ОСОБА_10 філія Придніпровської товарної біржі. Накладений на будинок на підставі ухвали Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 8 лютого 2000 року арешт скасований ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 14 червня 2017 року, копія якої долучена до матеріалів справи.

ОСОБА_4 померла 10 січня 1999 року. Після її смерті ОСОБА_10 міська державна нотаріальна контора №1 завела спадкову справу. 15 січня 1999 року із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 і ОСОБА_11. Свідоцтва про право власності на спадщину не видавалися та постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій не виносилися. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть ОСОБА_4, виданим 15 січня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану ОСОБА_10 міської ради, листом-відповіддю на запит суду завідувача ОСОБА_10 міської державної нотаріальної контори №1, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру та копією спадкової справи, у якій міститься заява ОСОБА_1 і ОСОБА_11 від 15 січня 1999 року про видачу спадщини, у якій заявники зазначили, що приймають спадщину згідно ст. 460 ЦК України та просять видати їм свідоцтво про право на спадщину за законом.

Відповідно до статті 548 ЦК України у редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 цього ж кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 у передбачений зазначеними статтями ЦК строк подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, суд вважає доведеним, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 Для доведення цього факту відповідно до ст.549 ЦК України у редакції 1960 року не потрібно встановлювати, чи проживав позивач ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на момент її смерті та чи вступив він після її смерті у фактичне управління майном, що входить до спадщини.

У судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13, які підтверджували факт проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 на момент її смерті. Також за клопотанням представника відповідача і третьої особи була допитана які свідок голова квартального комітету ОСОБА_14, яка у своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені у виданій квартальним комітетом довідці про склад сімї ОСОБА_4, а саме те, що на момент смерті останньої з нею постійно проживали і спільно вели господарство ОСОБА_15, ОСОБА_16 і ОСОБА_2. Окрім цього, у судовому засіданні були досліджені письмові докази, подані сторонами на підтвердження та спростування факту проживання позивача зі спадкоємцем на момент смерті останньої, а саме довідки квартального комітету від 17 лютого 2017 року, акт обстеження житлового приміщення від 17 березня 2017 року і заява сусідів від 28 серпня 2017 року. Однак, оцінюючи зазначені докази у судовому засіданні, суд дійшов висновку про те, що встановлення у справі факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкоємцем ОСОБА_4 на момент її смерті є непотрібним з огляду на те, що у справі вставнолено, що ОСОБА_1 прийняв спадщину іншим способом, а саме шляхом подання відповідної заяви нотаріусу. Тому встановлення зазначеного факту не впливає на остаточні висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог.

При вирішенні вимоги позивача про визнання договору недійсним суд також враховує те, що ОСОБА_1 26 липня 2016 року звернувся до Олександрійського міськрайонного суду із заявою про забезпечення позову шляхом витребування з Олександрійського міжміського бюро технічної інвентаризації інвентаризаціної справи на житловий будинок №316, розташований по вул. Кременчуцькій у м. Олександрія Кіровоградської області. В обґрунтування цієї заяві ОСОБА_1 зазначив, що вважає себе власником ? частини зазначеного вище будинку на підставі зазначеного вище договору дарування, однак на час звернення до суду ОСОБА_1І, стало відомо про те, що ОСОБА_1 переоформив вказаний будинок на сина ОСОБА_2, який перешкоджає заявнику ОСОБА_1 у здійсненні його права власності та розбирає будинок. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року цю заяву задоволено.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів, які підтверджують правові підстави набуття права власності на спірний будинок відповідачем ОСОБА_2, а також враховуючи те що позивач ОСОБА_1 не був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, суд вважає доведеним, що позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права на будинок лише після отримання у 2016 році доступу до інвентаризаційної справи на підставі ухвали суду про забезпечення доказів. Суд також враховує те, що у справі немає інших достатніх і достовірних доказів, які б спростували цей висновок та підтверджували те, що позивач ОСОБА_1 був ознайомлений зі змістом оспорюваного договору купівлі-продажу до 2016 року. Тому строк позовної давності позивач не порушив.

Правовідносини, які склалися між сторонами справи з приводу дійсності оспорюваного договору купівлі-продажу врегульовані такими нормами права.

Відповідно до статті 47 ЦК України у редакції 1963 року, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору вставнолено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до статті 227 цього ж кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Також відповідно до ч.2 ст 15 ЗУ Про товарну біржу у редакції, чинній на момент укладення орспорюваного договору купівлі продажу, було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договір щодо придбання на біржових торгах житлового будинку вимагає укладення в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Норми статті 227 ЦК України щодо обовязкового нотаріального посвідчення такого договору є спеціальними відносно зазначеної вище редакції ч.2 ст 15 ЗУ Про товарну біржу. Тому недотримання нотаріальної форми тягне за собою визнання такого договор недійсним.

Як зазначено вище, суд встановив, що при укладенний на товарній біржі оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Також суду не надано доказів визнання цього договору дійсним у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 47 ЦК України у редакції 1963 року порядку. Отже, у звязку з недотриманням вимоги закону про обовязкове нотаріальне посвідчення, а також враховуючи те, що визнання недійсності цього договору прямо впливає на можливість позивача реалізувати свої спадкові права, оспорюваний позивачем договір купівлі продажу має бути визнаний недійсним, позов у цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги про встановлення факту прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_4 задоволенню не підлягають у звязку з тим, що документом, який в силу вимог статей 548, 549 ЦК України у редакції 1963 року підтверджує цей факт є подана ОСОБА_1 у передбачений законом строк до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заява про прийняття спадщини, яка міститься у матеріалах заведеної після смерті ОСОБА_4 спадкової справи. Судом вставнолено, що нотаріус не відмовляв ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому спір щодо наявності перешкод для отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право наспадщину на даний час відсутній. Із цих же підстав не підлягає судовому розгляду позовна вимога про визнання права власності на будинок, який входить до спадкової маси.

Таке тлумачення закону відповідає рекомендаціям абзаців 2 і 2 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 Про судову практику у справах про спадкування, у яких зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог стягнути судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640 грн., що відповідає одній немайновій вимозі позивача про визнання договору недійсним.

Керуючись ст.ст. 10,11, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_2 6 січня 1999 року договір купівлі-продажу будинку №316, розташованого по вул. Кременчуцькій у м. Олександрія Кіровоградської області, який зареєстрований ОСОБА_10 філією Придніпровської товарної біржі за номером 25-НД/25Н/Ф12.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 понесені останнім витрати на оплату судового збору у розмірі 640 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд.

Суддя В.В. Орловський