Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/4619/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Бахаэв І.М.
№22-ц/778/315/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Кочеткової І.В.

при секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних виробів - 5» (надалі - ПАТ «ЗЗБВ-5») про стягнення заробітної плати

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 224626,87 грн., з яких: 153304,67 грн. - заборгованість по виплаті заробітної плати в період з 01.11.2014 по 30.06.2016 роки; 23827,08 грн. - компенсація за невиплачену заробітну плату; 38882,44 грн. - компенсація за невикористану відпустку; 8612,44 грн. - індексація заробітної плати, та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 30.06.2016 року він був звільнений з ПАТ «ЗЗБВ -5» на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України, за згодою сторін . У зв'язку з цим на підприємстві був виданий наказ № 4-к від 30.06.2016 року, згідно з яким йому була нарахована компенсація за невикористані тарифні відпустки:

З 26.02.2012 року по 25.02. 2013 року в кількості 27 календарних днів

З 26.02.2013 року по 25.02.2014 року в кількості 27 календарних днів

З 26.02.2014 року по 25.02.2015 року в кількості 27 календарних днів

З 26.02.2016 року по 30.06.2016 року в кількості 8 календарних днів

Всього загальною тривалістю 116 календарних дня. Крім того в період з 01.11.2014 року по 30.06.2016 року підприємством йому була нарахована, але не виплачена заробітна платня в загальній сумі 153304,67 грн. Позивач вважав, що він має право на стягнення як заборгованості по виплаті заробітної плати так і стягнення суми індексації заробітної плати а також компенсації за порушення строків виплати заробітної плати. Позивачем було здійснено звернення до аудиторської фірми ПП «АФ «НЕП ПЛЮС», фахівці якої здійснили розрахунок компенсації за невиплату заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, а також індексації заробітної плати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 вересня 2016 року (а.с. 98-99) позов позивача у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 102) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито (а.с. 107), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.109).

У судовому засіданні 20 грудня 2016 року апеляційним судом було розпочато розгляд цієї справи: заслухано доповідь судді-доповідача, сторони надали апеляційному суду пояснення з приводу апеляційної скарги позивача, оглянуто оригінал трудової книжки позивача, апеляційним судом роз'яснено сторонам у цій справі на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦУПК України їх право заявляти клопотання про надання додаткових доказів у цій справі та наслідки їх ненадання, а саме: справа буде переглядатись апеляційним судом в межах матеріалів та доказів, наявних у цій справі; апеляційним судом оголошено перерву в розгляді справи в порядку задоволення клопотання представника відповідача про бажання надати апеляційному суду відповідні додаткові докази.

23 січня 2017 року електронною поштою (а.с.121-136) та 24 січня 2017 року через канцелярію суду (а.с. 137-151) відповідач ПАТ «ЗЗБВ-5» надав для долучення у матеріали цієї справи письмові заперечення та додаткові пояснення у цій справі разом із копіями документів відповідача, а саме: положення про наглядову раду відповідача, наказу від 23.04.2011 року про оголошення догани інспектору ВК Хараман О.В. за невнесення запису у трудову книжку ОСОБА_2 запису про звільнення, пояснювальної записки інспектора ВК Хараман О.В. від 23.04.2011 року з цього приводу, доповідної записки ОСОБА_4 від 06.07.2016 року, наказу № 17 від 06.07.2016 року відносно довідок про доходи ОСОБА_2, наказу № 32 від 22.04.2011 року про припинення повноважень та звільнення голови правління ОСОБА_2, акту від 23.04.2011 року про відмову від підпису у наказі про звільнення ОСОБА_2, проти долучення яких до матеріалів цієї справи після ознайомлення з останніми позивач та представник позивача у судовому засіданні 24 січня 2017 року на запитання колегії апеляційного суду не заперечували.

У судовому засіданні 24 січня 2017 року також за клопотанням позивача та представника останнього були долучені до матеріалів цієї справи повна копія трудової книжки позивача (а.с.152-154), яка відповідає оригіналу, що було встановлено апеляційним судом у судовому засіданні після огляду оригіналу останньої, копія трудової книжки посвідчена апеляційним судом, копія заяви ОСОБА_2 на ім'я відповідача (а.с.155), копія відповіді відповідача на заяву позивача (а.с.156), копія інформації по заборгованості (а.с. 157-158).

Заслухавши у судовому засіданні 24 січня 2017 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 21, 24, 48 КЗпП України, ст.ст. 10 - 11, 60, 62, 84, 88, 209, 213, 215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 дійсно працював на Виробничому об'єднанні «Запорожстройдеталь» з 25.02.1983 року.

01.08.1994 року завод був перейменований у ВАТ «Завод залізобетонних виробів - 5».

10.06.2009 року ОСОБА_2 дійсно був призначений на посаду голови правління ВАТ «Завод залізобетонних виробів - 5».

22.04.2011 року ОСОБА_2 був призначений членом наглядової Ради ПАТ «Завод залізобетонних виробів - 5». Підприємство було перейменовано, та набуло іншу назву, замість ВАТ «Завод залізобетонних виробів - 5», підприємство стало ПАТ «Завод залізобетонних виробів - 5» (трудова книжка, копія а. с.15- 16).

Що стосується запису в трудовій книжки від 30.06.2016 року, «Уволен по соглашению сторон п.1 ст.36 КЗоТ Украины», зі слів відповідача, запис є не дійсним, бо цей запис був скасований відповідно до наказу від 22.07.2016 року, за № 9-К, (а.с.85).

Відповідно до довідки - розрахунку (а.с.50-51), яка була надана вимогу ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23.08.2016 року (а.с. 28), ПАТ «ЗЗБВ - 5», заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_2. за період з 01.11.2014р - 30.06.2016 р. становить 00,00 грн., відповідно: компенсація за невиплачену відпустку 00,00 грн. компенсація за невиплачену заробітну плату 0 грн. індексація заробітної плати 00,00 грн.

Нарахування заробітної плати на підприємстві здійснюється відповідно штатного розпису (а.с.20-22) та табелю обліку робочого часу (а.с. 52-72).

ОСОБА_2 не було зазначено, яку саме посаду займав він та які функції виконував на підприємстві у період, за якій він просить стягнути вищезазначені суми.

Наказ на підприємстві про прийняття на роботу на будь-яку посаду позивача у вищезазначений період відсутній та не приймався.

До виконання обов'язків на будь-якій посаді ОСОБА_2 також не допускався.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Порядок нарахування заробітної плати, належної працівникам підприємства, залежить від форм оплати праці, що застосовуються на підприємстві, і організації виконання самих робіт.

Основним документом, який служить підставою для нарахування заробітної плати, є табель використання робочого часу (ф. № П-12 і № П-13), (табель робочого часу де відображені всі працівники підприємства за спірний період). В табелях обліку робочого часу ОСОБА_2 не зафіксовано, про що свідчить копія табелю.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Згідно з п.6 ч.1 ст.24 КЗпП України додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Відповідно до ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації, або у фізичної особи понад п'ять днів.

Такий факт не доведено належними й допустимими доказами, відсутні будь-які письмові докази щодо отримання заробітної плати, відпустки, письмові записи в журналах, підписи тощо. Позивач міг виконувати будь-які роботи за цивільно-правовими угодами.

Отже, перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах у період, за який позивач просить стягнути заробітну плату, компенсацію за невикористані відпустки та індексацію заробітної плати у цій справі, має характер припущення.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача у цій справі є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах у вказаний період.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не було надано суду першої інстанції у цій справі належних та допустимих доказів фактичного виконання роботи на будь-якій посаді у період, за який позивач простить стягнути заборгованість з заробітної плати, компенсацію за невикористані відпустки та індексацію заробітної плати.

Юридичний статус керівника голови правління юридичної особи у правовідносинах зі своїм роботодавцем зобов'язує останнього застосовувати як норми корпоративного права, так і норми трудового права. Відносно особи, що займає посаду керівника підприємства, з початку виконання своїх трудових обов'язків, має бути проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу та видано наказ (розпорядження) про початок виконання обов'язків. В подальшому між сторонами укладається трудового угода. Така угода може бути усною або письмовою, а письмова у вигляді контракту.

Встановлено, що письмовий контракт не укладався з колишнім головою правління ОСОБА_2

Відповідно ст. 99 ЦК України встановлено, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. У випадку формування виконавчого органу з однієї особи, з урахуванням вимог «Класифікатора професій ДК 003:2010» (набрав чинності з 01.11.2010р.) в межах розглядуваного питання, у тому числі стосується працівників такої професії як: 1210.1 Керівники підприємств, установ та організацій. Форма власності такого підприємства може бути як державна так і приватна.

В тій же статті ЦК України зазначено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків.

В даному випадку можна стверджувати про взаємодоповнююче регулювання даних правовідносин як нормами корпоративного, так і трудового права. Норми корпоративного права регулюються - в статутах, положеннях, установчих договорах, трудових договорах та ін. підприємств, установ, організацій.

Згідно абз.5 ст. 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст. 36 Кодексу законів про працю України встановлено вичерпний перелік підстав для припинення трудового договору.

ОСОБА_2 звільнено за п.2 ст.36 КЗпП України, що підтверджується наказом № 32 від 22.04.2011р. (а.с.150).

Таким чином, поняття «звільнення» та «усунення» керівника юридичної особи є взаємодоповнюючими, лише повне, послідовне та правомірне дотримання обох процедур є підставою для того, щоб стверджувати, що з працівником законно припинені правовідносини використання найманої праці.

Рішенням Конституційного суду України у справі №1-2/2010 про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 99 ЦК України від 12.01.2010р. Згідно із п. 3.2 цього рішення зазначено, що усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов'язків (ч. 3 ст. 99 ЦК України) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абз. 1 ч. 2 ст. 61 Закону України "Про акціонерні товариства") за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі ст. 46 Кодексу законів про працю. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов'язків міститься не в приписах Кодексу законів про працю, а у ст. 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права.

Таке тлумачення Конституційного суду України є додаткових аргументом того, що процедури звільнення та усунення (відсторонення) є одночасно різними, але взаємодоповнюючими. Тобто вони не створюють колізії, а зобов'язують при правозастосуванні діяти більш широко.

Господарське товариство є однією з розповсюджених форм юридичних осіб. Перелік видів товариств передбачено законом. Акціонерне товариство виділяється з-поміж інших видів юридичних осіб своєю структурою.

Обов'язковим для діяльності акціонерного товариства є створення виконавчого органу, який обирається на загальних зборах товариства відповідно до статей 99, 145, 159 ЦК України. При чому, створення виконавчого органу є виключною компетенцією загальних зборів, тобто не може бути передано іншим органам товариства.

Закон строго не встановлює найменування посади керівника виконавчого органу, тому вона може звучати як «генеральний директор», «голова правління», «президент» тощо. Особливістю є те, що посада керівника господарського товариства - виборна, а не призначувана.

Наказом відповідача (а.с. 149) визначено, що «Главным бухгалтером ОСОБА_5 было изготовлено и выдано ее мужу ОСОБА_2 справки о полученных доходах на предприятии за период, когда он не состоял в трудовых отношениях (приклад а.с. 86), указанные справки могут им использоваться для личных нужд и кредитов в банке, таким образом, указанные справки носят несоответствующую и ложную информацию, признать указанные справки недействительными и аннулировать информацию находящуюся в них; в случае обращения банков или иных органов, предприятий, организаций и др. на подтверждения получения доходов по указным документам ОСОБА_2 уведомить заявителей об отсутствии доходов; в случае выявления или подтверждения фактов воспользования указным документом - обратиться в правоохранительные органы».

З цих самих підстав у цій справі не може бути прийнята апеляційним судом до уваги у цій справі надана позивачем у матеріали цієї справи лише апеляційному суду ксерокопія інформації про заборгованість по заробітній платі відповідача за підписом головного бухгалтера ОСОБА_5 (а.с. 157-158).

Встановлено, що ОСОБА_2 було звільнено з посади голови правління відповідача на підставі рішення загальних зборів та наказу № 32 від 22.04.2011р. (а.с.136).

Записи в трудову книжку не було внесено лише з тої причин, що вказана книжка зберігалась особисто у позивача ОСОБА_2, за це понесена дисциплінарна відповідальність інспектором ВК відповідача Хараман О.В. (а.с. 130-131).

Встановлено, що у члени наглядової ради відповідача можуть бути обрані акціонери товариства (а.с. 126 п. 6.2 Положення про наглядову раду ПАТ «ЗЗБВ-5»).

Згідно із п. 9.1 Положення про наглядову раду відповідача (а.с. 129) за рішенням загальних зборів акціонерів голові та членам наглядової ради у період виконання ними своїх обов'язків компенсуються витрати, пов'язані з виконанням функцій голови, членів наглядової ради та може виплачуватися винагорода на умовах, передбачених цивільно-правовими угодами або трудовими договорами (контрактами) укладеними із ними.

Відповідно до п. 9.2 Положення про наглядову раду відповідача (а.с. 129) голові та членам наглядової ради компенсуються виплати у зв'язку з службовим відрядженням, які включають добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму житлового приміщення в порядку і розмірах, установлених чинним законодавством України.

Тому, обрання позивача ОСОБА_2 22.04.2-011 року членом наглядової ради відповідача (а.с. 153-154) не свідчить про наявність саме трудових відносин позивача із відповідачем після цієї дати.

Довідкою Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21 вересня 2016 року (а.с. 93) вищезазначені фактичні обставини, встановлені судом у цій справі, не спростовуються.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України позивач ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом до відповідача ПАТ «ЗЗБВ-5», якщо вважав, що останнім не визнаються, порушуються чи оспорюються будь-які його права.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України).

Проте, в силу вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не доведено наявності трудових відносин між ОСОБА_2 та ПАТ «ЗЗБВ-5» у період 26.02.2012 року по 26.02.2016 року (а.с. 92), за який позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористані відпустки та індексацію заробітної плати.

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України апеляційний суд має сприяти повному та всебічному апеляційному перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом при апеляційному перегляді цієї справи на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, є матеріали:

- надані відповідачем у матеріали цієї справи лише на стадії апеляційного перегляду, а саме: положення про наглядову раду, наказ від 23.04.2011 року про оголошення догани інспектору ВК Хараман О.В. за невнесення запису у трудову книжку ОСОБА_2 запису про звільнення, пояснювальна записки інспектора ВК Хараман О.В. від 23.04.2011 року з цього приводу, доповідна записки ОСОБА_4 від 06.07.2016 року, наказ № 17 від 06.07.2016 року відносно довідок про доходи ОСОБА_2, наказ № 32 від 22.04.2011 року про припинення повноважень та звільнення голови правління ОСОБА_2, акт від 23.04.2011 року про відмову від підпису у наказі про звільнення ОСОБА_2 (а.с. 140-151),

- надані позивачем та представником останнього у матеріали цієї справи лише на стадії апеляційного перегляду, а саме: копія всієї трудової книжки ОСОБА_2 (а.с.152-154), в якій відсутній запис про його звільнення з 22.04.2011 року на підставі наказу № 32 відповідача,

та якими лише підтверджується правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх цивільні процесуальні права та обов'язки, витребував докази, досліджував докази сторін тощо, розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, якім надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, встановлено, що суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні послався на ст. 88 ЦПК України, одна фактично судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

У разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції.

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_2 був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кухар С.В.Кочеткова І.В.