АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

20 квітня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення витрат по оплаті страхового відшкодування в порядку регресу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,

встановила:

у травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача в порядку регресу страхове відшкодування в сумі 35 350 грн., яке було сплачено страхувальнику за Договором добровільного страхування наземного транспорту від 29.11.2013 р., укладеного між ним та ТОВ «Автокредит плюс».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 р. позов було задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що між ним та ТОВ «Автокредит плюс» 29.11.2013 р. було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту. Об'єктом страхування за вказаним договором є майнової інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем марки «BMW», державний номер НОМЕР_1.

29.04.2015 р. на пр. Бажана у м. Києві сталась ДТП за участю застрахованого автомобіля та автомобіля марки «Mercedes-BenzС180», який належить ОСОБА_1 Оскільки ДТП сталась з вини ОСОБА_1, позивач просив стягнути з нього суму страхового відшкодування - 35 350 грн., яка була сплачена страхувальнику за вказаним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 р. позов було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було здійснено відшкодування витрат страхувальника за ремонт автомобіля, а тому до нього переходить право на зворотної вимоги (регресу) до винної особи.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам.

Відповідно до ст. 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є, зокрема, строк договору. В ст. 16 Закону України «Про страхування» також серед умов договору зазначено про строк дії договору, порядок зміни та припинення дії договору.

В Договорі добровільного страхування наземного транспорту від 29.11.2013 р. вказано, що цей договір діє 12 місяців з 30.11.2013 р. по 29.11.2014 р. включно, але не більше ніж сплачуємий період). При цьому договір починає діяти через 7 календарних днів після сплати частки страхового платежу. Цей договір лонгується на такий же строк у разі сплати наступних страхових платежів, якщо жодний з учасників договору не заявить про бажання його припинити. Разом з тим, в п. 10 «графік оплати страхових платежів» не вказано суми жодного з платежів та дати оплати (а/с2).

В ст. 27 Закону України «Про страхування» закріплено, що До страховика, який виплатив страхове відшкодування за

договором майнового страхування, в межах фактичних затрат

переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що

одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за

заподіяний збиток.

В Страховому акті №И-915 від 17.08.2015 р. зазначається, що датою укладення договору страхування є 29.11.2013 р., а строком дії договору - з 30.11.2014 р. по 29.11.2015 р. Як вказує позивач, саме на підставі цього Страхового акту було здійснено 18.08.2015 р. виплату страхового відшкодування страхувальнику. Разом з тим, доказів про пролонгацію дії Договору представником позивача не надано.

Про дану обставину вказував представник відповідача, заперечуючи проти заявленого позову в суді першої інстанції (а/с 45). В суді апеляційної інстанції представник позивача вказував лише на дані, що містяться в Страховому акті від 17.08.2015 р. (а/с 19). Однак належних доказів, що свідчили б про внесення змін до Договору добровільного страхування від 29.11.2013 р. та пролонгацію його дії, в матеріали справи надано не було.

Крім того, позивач надав до справи копію платіжного доручення №2802 від 18.08.2015 р., за яким було здійснено перерахунок суми страхового відшкодування на рахунок страхувальника. Однак даний документ також не можна визнати належним доказом по справі.

Порядок розрахунків із застосуванням платіжних доручень врегульовано в параграфі 2 Глави 74 ЦК України. За приписами ст. 21.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Вимоги щодо оформлення платіжного доручення визначені в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою НБУ України від 21.01.2004 р. №22 (зі змінами від № 132 від 15.04.2005 , № 407 від 18.10.2006, № 296 від 15.05.2009, № 154 від 18.05.2011 , № 122 від 30.03.2012 , № 590 від 28.12.2012 , № 221 від 09.04.2015 , № 8 від 09.02.2017).

В платіжному дорученні №2802 від 18.08.2015 р. не вказано дату його одержання банком, дату проведення банком, відсутній підпис відповідальної особи платника. В графі Додатковий реквізит міститься лише печатка з назвою банку. Доказів закінчення грошового переказу за платіжним дорученням позивача від 18.08.2015 р. до матеріалів справи не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення - про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 р. скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення витрат по оплаті страхового відшкодування в порядку регресу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 755/8537/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3732/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.