Номер провадження: 22-ц/785/3256/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Станкевича В.А.

суддів Цюри Т.В.

ОСОБА_2

при секретарі Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дживвайп финанс» про визнання недійсним договору факторингу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 (діючої в інтересах ОСОБА_4) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2017 року, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ТОВ «Дживвайп финанс» про визнання недійсним договору факторингу, щодо передання права вимоги за Кредитним договором №014/2145/85/76703 від 16.06.2007 року. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 16.06.2007 року між позивачем та ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» (правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1») був укладений кредитний договір № 014/2145/85/76703 забезпечення виконання даного кредитного договору було укладено договір іпотеки земельної ділянки за адресою: с. Санжейка, вул. Центральна, буд. 26, Овідіопольський район, Одеська область. 29.06.2016 року право вимоги за кредитним договором було відступлено від ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» до ПАТ «ВЕКТОР БАНК», яке, в свою чергу, 29.06.2016 року за договором про відступлення права вимоги здійснило відступлення право вимоги до ТОВ «Дживвайп финанс», яке тієї ж дати за договором про відступлення права вимоги здійснило відступлення всіх прав вимоги до ОСОБА_4.

Позивач вважав, що оспорювані правочини містять всі ознаки факторингу, а згідно з законодавством України ОСОБА_4, як фізична особа, не може бути стороною такого договору у відповідності до ст. 1079 ЦК України. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду.

Представник позивача у содовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Представник ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник ТОВ «Дживвайп финанс» у судове засідання не зявився, про час і місце був повідомлений, поважних причин неявки суду не представив.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволений.

Визнано Договір факторингу від 11.07.2016 року, укладений між ТОВ «ДЖИВВАЙП ФІНАНС» та фізичною особою ОСОБА_4, щодо передання права вимоги за Кредитним договором №014/2145/85/76703 від 16.06.2007 року недійсним.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дживвайп финанс» на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у сумі 551,20 грн

Не погодившись з цим рішенням представник ОСОБА_5 (діюча в інтересах ОСОБА_4В.) подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.06.2007 року між позивачем та ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» (правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1») був укладений кредитний договір № 014/2145/85/76703.

29.06.2016 року право вимоги за кредитним договором № 014/2145/85/76703 було відступлено від ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» до ПАТ «ВЕКТОР БАНК» на підставі Договору про відступлення права вимоги.

Також, 29.06.2016 року право вимоги за кредитним договором № 014/2145/85/76703 було відступлено від ПАТ «ВЕКТОР БАНК» до ТОВ «Дживвайп финанс» на підставі Договору про відступлення права вимоги.

Цього ж дня за договором про відступлення права вимоги ТОВ «Дживвайп финанс» відступило фізичній особі ОСОБА_4 усі права вимоги за кредитним договором № 014/2145/85/76703.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог послався на те, що розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Договір направлений на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Тобто наявність надання фактором послуги. Така послуга надається за плату, розмір якої визначається договором. При цьому грошова вимога, яка передається клієнтом фактору, не може бути платою за надану останнім фінансову послугу. Тож якщо за договором за певну винагороду передається право вимоги грошового боргу, то такий договір є договором факторингу, за яким фактором може бути лише банк або фінансова установа, а також фізична особа-підприємець, що має право відповідно до закону здійснювати факторингові операції.

На підставі вказаного, суд першої інстанції зробив висновок, що договір факторингу у вказаній частині суперечить вимогам закону та підлягає визнанню недійсним, чим слід задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висівом суду першої інстанції.

Отже, суд установив, що ОСОБА_7 за договором відступлення права грошової вимоги від 29.06.2016 року з моменту його укладення набув відповідних прав та обовязків за договором банківського рахунку та має право вимагати від банку належного виконання зобовязання за цим договором.

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено судами при укладенні договору про відступлення права вимоги договору від 29.06.2016 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобовязанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що договір факторингу від 11.07.2016 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 06 липня 2016 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, законодавством не встановлено нікчемності договору факторингу від 11.07.2016 року, укладеного між ТОВ «ДЖИВВАЙП ФІНАНС» та фізичною особою ОСОБА_4, щодо передання права вимоги за Кредитним договором. Крім того, сторони у справі, яка переглядається, не оспорювали у встановленому законом порядку правомірність вчиненого правочину.

При таких даних у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, на підставі наведеного, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги і вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2017 року необхідно скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 (діючої в інтересах ОСОБА_4) - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дживвайп финанс» про визнання недійсним договору факторингу - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_8