АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/791/917/17 Доповідач: Радченко С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючий Радченко С.В.

судді: Колісниченко А.Г.,

ОСОБА_1

секретар Прушинська О.В.

за участю прокурора Федоренко О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора-керівника Херсонської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м.Херсоні Головного Управління ДФС у Херсонській області на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою обґрунтовуючи її тим, що 16.09.2016 року між нею та ОСОБА_3 був укладений попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 87,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м.Херсон, вул.Суворова,17. Відповідно до умов якого сторони зобов'язались у строк до 01.10.2016 року укласти основний договір купівлі-продажу зазначеного нежитлового приміщення. У зв'язку з цим сторони досягли усіх істотних умов договору, а саме: ОСОБА_3 фактично передав у власність позивача нежитлове приміщення, яке є предметом договору, а позивач в свою чергу, відповідно до п. 5 попереднього договору, сплатила відповідачу покупну ціну у розмірі 16700 грн та прийняла у власність нежитлове приміщення. Проте, на теперішній час ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу, шляхом пасивного небажання з'явитися до нотаріуса. На пропозицію позивача щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, направленої відповідачу 03.10.2016 року, останній передав оригінали правовстановлюючих документів на нежитлове приміщення, проте, вкотре для посвідчення договору не з'явився. Посилаючись на наведене, позивачка просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 87,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м.Херсон, вул.Суворова,17, що укладений між нею та ОСОБА_3, визнати за нею право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 87,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м.Херсон, вул.Суворова,17.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 січня 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 87,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м.Херсон, вул.Суворова,17, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 87,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м.Херсон, вул.Суворова,17.

В апеляційній скарзі прокурор-керівник Херсонської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м.Херсоні Головного Управління ДФС у Херсонській області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема посилався на те, що суд першої інстанції вирішуючи спір по суті не врахував, що положення ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

В письмових запереченнях, які надійшли на адресу суду, ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, що з'явились до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у визначених процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що уклавши договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, сторони досягли згоди по всім істотним умовам договору і відбулося повне виконання договору, що підтверджується письмовими доказами та відповідно до вимог ст. 220 ЦК України є підставою для визнання укладеного правочину дійсним, та визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Проте до такого висновку суд дійшов, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що 16.09.2016 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 87,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м.Херсон, вул.Суворова,17, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4М.(а.с.8-9).

Відповідно до п. 1 умов договору сторони зобов'язались у строк до 01.10.2016 року укласти основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 87,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м.Херсон, вул.Суворова,17.

За умовами договору ОСОБА_3 фактично передав у власність позивача нежитлове приміщення, яке є предметом договору, а позивач відповідно до п. 5 попереднього договору сплатила відповідачу покупну ціну у розмірі 16700 грн., про що свідчить розписка продавця від 25.09.2016 року (а.с.15), та прийняла у власність нежитлове приміщення.

Позивачем 03.12.2016 року на ім'я відповідача була направлена пропозиція щодо нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу, яка була останнім отримана особисто 08.12.2016 року (а.с.12). Але нотаріальне посвідчення договору не відбулося.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч.1 ст.209 та ч.1 ст.210 ЦК правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.З ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до роз'яснень наданих Пленумом Верховного Суду України у п.13 постанови від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Окрім того, при розгляді спорів щодо визнання правочинів дійсними, на підставі ч.2 ст.220 ЦК України суду слід з'ясовувати дійсні причини, які перешкоджають нотаріальному посвідченню правочину та якими доказами це підтверджується, окрім того слід перевіряти чи не містить спірний правочин умов, які суперечать закону і які перешкоджають його нотаріальному посвідченню. Названі обставини судом першої інстанції належно не перевірялись і не встановлювались, тому у нього не було підстав для висновку про визнання дійсним правочину.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 позов визнав, не заперечував проти його задоволення (а.с.31), що свідчить про відсутність спору у зазначеній справі, проте суд не з'ясувавши чому договір не був нотаріально посвідчений, чи дійсно відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення та якими доказами це підтверджується та чи втрачена така можливість, визнав дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що передбачені чинним законодавством правові підстави для визнання правочину дійсним та визнання права власності на спірне майно відсутні.

Слід також зазначити, що між сторонами взагалі не укладався договір купівлі-продажу майна в контексті ст..ст.655,657 ЦК України, оскільки укладення попереднього договору не несе за собою наслідку безумовного переходу права власності на предмет продажу без укладення основного договору.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК

України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно із п.2 ч.І ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.3,4 ч.І ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303,307, 309,316 ЦПК України, ст. ст. 209, 210, 640, 657 ЦК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора-керівника Херсонської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м.Херсоні Головного Управління ДФС у Херсонській області задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Херсонської області судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги в сумі 3031,61 грн.

Рішення набирає чинності після проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: А.Г. Колісниченко

ОСОБА_1