Номер провадження: 22-ц/785/3468/17
Номер справи місцевого суду: 522/7877/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Черевко П.М.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним кредитного договору купівлі-продажу прав вимоги, -

ВСТАНОВИЛА:

05 травня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсиббанк», за участю третьої особи ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним кредитного договору купівлі-продажу прав вимоги (т. 1, а.с. 2-5).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (т. 1, а.с. 193-195).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 21 лютого 2017 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була подана апеляційна скарга. Зокрема, апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним зясуванням судом всіх обставин справи та недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими. Тому, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити (т. 1, а.с. 209-213).

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року в цивільній справі № 522/7877/16-ц перебувала в провадженні колегії суддів у складі головуючого судді Гайворонського С.П., суддів Кононенко Н.А., Сегеди С.М.У звязку зі звільненням ОСОБА_4 з посади судді за рішенням Вищої ради правосуддя № 2004/0/15-17 від 11 липня 2017 року, на підставі розпорядження апеляційного суду Одеської області № 3980 від 17 липня 2017 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу, в порядку ст. 11-1 ЦПК, було передано колегії суддів у складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Гірняк Л.А., Таварткіладзе О.М. В звязку з внесенням 10 жовтня 2017 року рішенням зборів суддів змін до Засад використання автоматизованої систему документообігу суду в апеляційному суді Одеської області, суддя Дрішлюк А.І. входить до колегії № 1 склад № 2 разом з суддями Черевко П.М., Драгомерецький М.М., Громік Р.Д. Так, на підставі п. 3.11. Засад, відповідно до яких суддя-доповідач має право звернутись про заміну судді, визначеного автоматизованою системою не із числа суддів-членів складу постійно діючої колегії, у разі якщо відповідне визначення відбулося під час перебування судді-члена складу в відпустці, на лікарняному, у відрядженні, участі в офіційних заходах тощо, а також у разі змін у персональному складі колегії (формування нового складу), в даній справі було змінено склад колегії суддів.

В процесі розгляду справи представником апелянта неодноразово заявлялися клопотання про витребування доказів. Так, ухвалою колегії суддів від 19 вересня 2017 року клопотання було задоволено частково. На виконання ухвали до матеріалів справи було приєднано відповідні копії. Інші клопотання представника апелянта були відхилені.

В судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав. Представник відповідача та представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника апелянта, інших учасників, які зявилися, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Разом з тим, до вірного по суті висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Положеннями ст. 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Окрім того, Верховний суд України в своїй постанові № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року пунктом 2 розяснив, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року в повній мірі вказаним положенням не відповідає. Фактично суд першої інстанції процитував норми матеріального права, якими регулюється спір, що виник між сторонами, при цьому належним чином не дослідивши матеріали справи, обґрунтування позивача та заперечення сторони відповідача та третьої особи в справі. Відповідно частина доводів апеляційної скарги щодо необгрунтованості судового рішення знайшли своє підтвердження.

Так, звертаючись до суду з позовом свої вимоги ОСОБА_2П обґрунтовувала тим, що про договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» їй стало відомо лише після отримання судової повістки до Приморського районного суду м. Одеси у 2014 році по цивільній справі № 522/32003-13/ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, Державної реєстраційної служби України, за участю третьої особи ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності у звязку із заборгованістю за кредитним договором. ПАТ «Дельта Банк» вказали, що до них перейшли права вимоги за кредитним договором ОСОБА_2 в розмірі 328870,38 швейцарських франків. Разом з тим, позивачка зазначила, що не погоджується з заборгованістю, що реалізувало ПАТ «УкрСиббанк» та вважає, що її заборгованість складає значно менше ніж реалізовано за спірним договором від 08 грудня 2011 року. Тому позивачка просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором №000 від 30 листопада 2006 року та визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» ПАТ «Дельта Банк» в частині купівлі-продажу права вимоги за договором іпотеки від 30 листопада 2006 року. Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що при укладанні спірного правочину були порушені її права як споживача в контексті Закону України «Про захист прав споживачів» (т. 1, а.с. 2-5).

Як вбачається з матеріалів справи 30 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту №000, за умовами якого Банк надав позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 256760,00 швейцарських франків, що еквівалентно 1073690 гривень 47 копійок строком з 30 листопада 2006 року по 30 листопада 2027 року включно із сплатою 7,99% річних на споживчі потреби (т. 1, а.с. 10-19). 30 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого забезпечується виконання усіх грошових зобовязань Іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту №000 від 30 листопада 2006 року (т. 1, а.с. 25-28).

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №2949, №2950. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПAT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах. Відповідно до Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПAT «Дельта Банк» було передано ПАТ «УкрСиббанк», в тому числі на ряду з іншими право вимоги до ОСОБА_2 за Договором про надання споживчого кредиту № 00 від 30 листопада 2006 року та за договором іпотеки від 30 листопада 2006 року, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за номером 1739 (т. 1, а.с. 30-33).

В матеріалах справи міститься належним чином завірена копія Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року (т.2, а.с. 49-67), а також виписка з вказаного Договору, яка підтверджує, що дійсно ПАТ «УкрСиббанк» (Продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (Покупець) уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (т. 1, а.с. 108, 169, 181). Відповідно до п. 3 Акту-приймання передачі від 19 грудня 2011 року Продавець передав (відступив) права вимоги за кредитами Покупцю (зазначені в Додатку І до Договору та деталізовані в Додатку І до цього ОСОБА_1), та Покупець прийняв Права вимоги за кредитами (т. 1, а.с. 109, 170, т. 2, а.с. 76). Відповідно до витягу з Додатку І «Перелік прав вимоги за кредитами до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року» на виконання спірного договору Продавець передав Покупцю кредитний договір №000 від 30 листопада 2006 року, кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором 30 листопада 2027 рік, Боржник - ОСОБА_2, загальний розмір грошового зобовязання за кредитним договором у валюті 256760,00, фактичний розмір невиконаного грошового зобовязання у гривневому еквіваленті станом на 16 грудня 2011 року 39782,61, нараховані і несплачені відсотки у валюті кредиту (строкові) станом на 19 грудня 2011 року 4668,49, назва договору застави порука клієнтів без покриття, поручитель ОСОБА_5, а також договір іпотеки (житлова нерухом.) заставодавець ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 171, 182, т. 2, а.с. 77).

04 квітня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» на виконання п. 4.2. Договору від 08 грудня 2011 року уклали ОСОБА_1 прийому-передачі документації про те, що ПАТ «УкрСиббанк» передав, а ПАТ «Дельта Банк» прийняв документи щодо стягнення заборгованості Боржників, а саме ОСОБА_2, кредитний договір № 0, договір іпотеки № 1739 (т.1, а.с. 34, 110, 172).

За таких встановлених обставин справи, позивач вважав, що його права були порушені, а тому, скориставшись передбаченою діючим цивільним законодавством можливістю, звернувся до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Частина 1 ст. 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті перелічені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом серед яких, визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, враховуючи специфіку правовідносин, які виникли між сторонами, вважає за необхідне зазначити, що положеннями ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимог і за яким передається новому кредиторові. Як вказується в ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні.

За умовами кредитного договору №000 від 30 листопада 2006 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 сторони домовилися, що позичальник надає Банку згоду передавати права та обовязки Банку за даним договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника, а також що підписання цього договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх цілком справедливими по відношенню до нього. Зазначене підтверджується положеннями п. 9.12 та п. 9.13 вказаного кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В ст. 638 ЦК України вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За обставинами даної справи позивач звернулася до суду з вимогами про визнання недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року в частині кредитного договору №000 від 30 листопада 2006 року та договору іпотеки тієї ж дати.

Ст. 655 та ч. 3 ст. 656 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім цього, Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме в п. 7 розяснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених, законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Враховуючи встановлені обставини даної справи колегія суддів зазначає, що сторонами спірного Договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року досягнуто всіх істотних умов договору та на підтвердження вказаного надано належним чином засвідчені копії необхідних документів, які містяться в матеріалах справи.

Так, відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, Пленум Верховного суду України в своїй постанові «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12 червня 2009 року № 2, а саме п. 27 розяснив, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні договору купівлі-продажу прав вимог. Більш того, в процесі розгляду справи судом першої інстанції, а також апеляційним судом виносилися ухвали, якими задовольнялися клопотання сторони позивача про витребування доказів, які за посиланнями позивача підтверджували його вимоги.

Одночасно, в контексті виниклих правовідносин між сторонам, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу сторони позивача та зазначити, що відступлення права вимоги призводить лише до заміни сторони по кредитному договору та не змінює умови укладеного кредитного договору, зокрема договору про надання споживчого кредиту №000 від 30 листопада 2006 року, а також вказати, що враховуючи положення ст.ст. 516-517 ЦК України боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. ОСОБА_9 узгоджується з правовою позицією Верховного суду України в справі № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року.

В контексті наведеного слід оцінити і посилання позивача на положення Закону України «Про захист прав споживачів», як підстави, на його думку, для визнання недійсним договору відступлення. ОСОБА_9 регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Предметом даного спору є Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року укладений між юридичними особами, стороною якого позивач не являється, вимоги позивача стосуються визнання недійсним спірного договору, а тому положення Закону, на який посилається позивач, не застосовуються при кваліфікації спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, дослідивши докази надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, зважаючи на специфіку правовідносин, що виникли між сторонами та необґрунтованість позовних вимог колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково та на підставі п.1,3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України скасувати прийняте рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним кредитного договору купівлі-продажу прав вимоги, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12

07.11.2017 року м. Одеса