АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/4050/17 Головуючий у 1 інстанції: Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/796/8542/2017 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві, Головне управління державної міграційної служби України в м.Києві, Комісія при Президентові України з питань громадянства, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 13 червня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві, Головне управління державної міграційної служби України в м. Києві, Комісія при Президентові України з питань громадянства, про встановлення факту, що має юридичне значення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду в частині відмови в задоволенні заяви про встановлення факту його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення заяви. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не надав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, не викликав та не допитав свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_1, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви. Суд неправильно застосував положення норм Закону України «Про громадянство України».

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник Головного управління державної міграційної служби України в м.Києві просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання представники Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в м.Києві, Комісії при Президентові України з питань громадянства не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи за їх відсутності.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, допитавши свідка ОСОБА_2 дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 15 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України у м. Києві до 24 серпня 1991 року та встановлення факту постійного проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років.

Заявник зазначив, що він постійно проживає на території України в м.Києві з 1991 року куди разом з сім'єю переїхали з Вірменії. З моменту переїзду до України вони разом з сім'єю постійно проживали в м.Києві, а в подальшому він придбав власне житло за адресою: Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2004 року встановлено факт його постійного проживання на території України з 1992 року по 2004 рік. Він звернувся до Дніпровського районного відділу державної міграційної служби в м.Києві для оформлення паспорта громадянина України, однак йому було відмовлено з посиланням на необхідність надання відповідного судового рішення щодо встановлення факту, що має юридичне значення. Він позбавлений можливості набути громадянство України без відповідного рішення суду щодо встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року та встановлення обставин постійного проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, допитавши свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1

Колегія суддів, вислухавши пояснення ОСОБА_1, його представника, допитавши свідка ОСОБА_2, погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний часу разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру .

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Підстави набуття громадянства України та коло осіб визначені Законом України «Про громадянство України». Зокрема, п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, а також особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України», яка визначає підстави набуття громадянства України за територіальним походженням, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, ЗахідноукраїнськоїНародної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006). Відповідно до п. 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу УкраїнськоїНародної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Порушуючи питання про встановлення факту його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, ОСОБА_1 надав суду копію довідки Державної прикордонної служби України від 21 лютого 2017 року №64/А-1741 щодо його перетинання державного кордону України за період з 20 лютого 2012 року по 15 лютого 2017 року, довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна про набуття у лютому 2012 року права власності на квартиру № 60 по вул. Каунаській в м.Києві, довідки ПрАТ «Київстар» від 27 січня 2016 року про надання послуг мобільного зв'язку з 06 січня 2006 року, довідки ТОВ «Метро Кеш енд Кері Україна» щодо здійснення ОСОБА_1 закупок у торгівельному центрі, посвідчення водія та посвідчення про приписку № 43 МО України.

Разом з тим, вказані документи не містять даних щодо постійного проживання ОСОБА_1 на території, яка стала територією України до 24 серпня 1991 року.

Крім того, відповідно до рішення Дніпровського районного суд м. Києва від 22 листопада 2014 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 в Україні в м. Києві з 1992 року (а. с. 13).

Покази свідків не можуть бути достатніми доказами на підтвердження факту постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території, яка стала територією України до 24 серпня 1991 року. Будь-яких письмових доказів на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 не надав.

Крім того, як вбачається з листа Дніпровського РВ ГУ ДМС України від 30 червня 2016 року №05/5445 ОСОБА_1 звертався до Дніпровського РВ ГУ ДМС України із заявою про прийняття громадянства відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України». В листі Дніпровського РВ ГУ ДМС України зазначило про необхідність надання заявником рішення суду про встановлення факту постійного проживання в Україні протягом останніх п'яти років, а не рішення суду про встановлення факту його постійного проживання на території України у м. Києві до 24 серпня 1991 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території України у м. Києві до 24 серпня 1991 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у вказаній частині не спростовують.

В частині вирішення вимог заяви про встановлення факту постійного проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років ОСОБА_1 не оскаржує.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді