ун. № 759/1042/17
пр. № 2/759/2297/17
19 вересня 2017 року м. Київ
у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,
секретаря Чернишук К.О.,
за участю: представника позивача Мирошніченко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
У січні 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 747828 грн 56 коп. та судові витрати по справі, посилаючись на ті підстави, що 02.02.2011 сторони за участю поручителя уклали договір про фінансовий лізинг №00002651 згідно якого сторони погодили, що предметом лізингу за контрактом є транспортний засіб, зазначений у контракті та обраний у відповідності до специфікацій відповідачем та в повній мірі відповідає його вимогам, а відповідач на власний розсуд здійснив вибір Дилера-продавця, у якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбало об'єкт лізингу та передало відповідачу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями законодавства України та цього контракту. На підставі та на виконання умов договору про фінансовий лізинг «Порше Лізинг України» придбало у ТОВ «Крим-Автохолдінг» автомобіль марки Volkswagen, та в подальшому 19.02.2011 згідно акту приймання-передачі автомобіль з реєстраційним номером НОМЕР_2 передало відповідачу. На підставі графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів до договору про фінансовий лізинг перший лізинговий платіж підлягав сплаті 02.02.2011 а останній 15.01.2016 чергові лізингові платежі сплачуються щомісячно на відповідну дату поточного місяця, що погоджена сторонами у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, позивачем були виставлені відповідачу відповідні рахунки-фактури на оплату чергових (щомісячних) лізингових платежів, які охоплюють лізингові періоди з квітня 2014 року по жовтень 2015 року які в порушення викладених норм чинного законодавства та положень укладеного контракту, відповідачем залишилися неплаченими, внаслідок чого виникла заборгованість у останнього.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та мвсце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 96, 98, 99, 102).
Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи.
Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що 02.02.2011 між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2 за участю поручителя, було укладено договір про фінансовий лізинг №00002651 разом з додатками до нього, серед яких загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу та графік покриття витрат та виплати лізингових платежів які є невід'ємними частинами договору лізингу платежів як додаток до контракту, що є невід'ємною його частиною та інші додатки, що є невід'ємними його частинам і являють собою угоду між сторонами, щодо придбання ТОВ «Порше Лізинг Україна», а також передачі об'єкту лізингу Лізингоодержувачу. Цей Контракт разом з усіма додатками та іншими доданими до нього матеріалами, складає цілісну угоду між Сторонами по відношенню до предмета цього контракту згідно п. 20.3. загальних умов (а.с. 13-24).
Відповідно до п.п. 3.1. та 3.2. загальних умов сторони погодили, що предметом лізингу за цим контрактом є транспортний засіб, зазначений у контракті та обраний у відповідності до специфікацій Лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам Лізингоодержувача. Лізингоодеожувач на власний розсуд здійснив вибір Дилера-продавця, у якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбало об'єкт лізингу та передало Лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями законодавства України та цього контракту.
У подальшому 19.02.2011 згідно Акту приймання-передачі автомобіль з реєстраційним номером НОМЕР_2 передало ОСОБА_2 (а.с. 33).
Відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів до договору про фінансовий лізинг № 00002651 від 02.02.2011 перший лізинговий платіж підлягав сплаті 02.02.2011 року, а останній 15.01.2016, чергові лізингові платежі сплачуються щомісячно на відповідну дату поточного місяця, що погоджена сторонами у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (а.с. 25-30).
Умовами п. 6.5. Загальних умов встановлено, що лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок зазначений ТОВ «Порше Лізинг Україна» у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів не пізніше дати, в казаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (а.с. 16).
В абзаці другому п. 13.1. Загальних умов сторони погодили, що якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкта лізингу, ТОВ «Порше Лізинг Україна» має право вилучити (повернути) об'єкт лізингу без попередньої згоди відповідача у визначеному законодавством України порядку, у числі в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса (п. 13.7. Загальних умов).
26.04.2016 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис стосовно повернення відповідачем на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» об'єкта фінансового лізингу автомобіля марки Volkswagen, модель Touareg 3.0 I V6 TDI, 2010 року випуску з № шасі НОМЕР_4 реєстраційним номером НОМЕР_2 (а.с. 64а).
На підставі зазначеного виконавчого напису заступником начальника Слов'янського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_4 винесено Постанову від 21.07.2016 про відкриття виконавчого провадження №51662030 щодо повернення об'єкту лізингу (а.с. 66).
Відповідно до Постанови заступника начальника Слов'янського міськрайонного ВДВС і РУЮ у Донецькій області ОСОБА_4 винесено Постанову від 26.07.2016 автомобіль марки Volkswagen, модель Touareg 3.0 I V6 TDI, 2010 року випуску з № шасі НОМЕР_4 реєстраційним номером НОМЕР_2 оголошено в розшук в рамках виконавчого провадження №51662030 (а.с. 68).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ч. 1 ст. 612 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договору найму майна.
У силу ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
За правилом статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 3 ч. 2 «Про фінансовий лізінг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізінг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.
Положенням ст. 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов'язання. Так, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема:
1. припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
2. зміна умов зобов'язання;
3. сплата неустойки;
4. відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.
Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.
Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.
Частина 3 ст. 551 ЦК України надає суду право, оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність з розміром основного зобов'язання.
Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.
Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Таким чином, витрати на правову допомогу можуть бути стягнуті на користь позивачки у розмірі не більшому ніж визначено вищевказаним Законом, однак позивачем у судовому засіданні не надано доказів того, скільки часу було витрачено адвокатом на вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, що унеможливлює розрахунок граничного розміру витрат, який підлягає стягненню з відповідача, а отже в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн. 00 коп. належить відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За нормою ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, суд приходить до висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача заборгованості за договором підлягає судовому захисту в порядку визначеному ст. 16 ЦК України, а відповідно позов про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню.
Згідно ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу суму сплаченого судового .
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 526, 530, 546, 549, 550, 551, 610, 611, 612, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст 10, 11, 30, 57-61, 88, ч. 4 ст. 169, 179, 209, 212-215, 218, 223, 224-228, 360-7 ЦПК України, -
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 35571472) заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00002651 від 02.02.2011 станом на 09.12.2016 у розмірі 741828 (сімсот сорок одну тисячу вісімсот двадцять вісім) грн 56 коп.
У решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
СУДДЯ: