Справа № 751/3287/16-ц Провадження № 22-ц/795/156/2017 Суддя у I інстанції Цибенко І. В.
Категорія: цивільна Доповідач-суддя Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

26 січня 2017 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Губар В.С.,

з участю секретаря судового засідання Шевченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22 листопада 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Управління міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області з вимогами про стягнення моральної шкоди в сумі 100000 грн, з яких визначив до стягнення 60000 грн. моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням з органів внутрішніх справ та 40000 грн морального відшкодування, заподіяного внаслідок невиконання відповідачем постанови суду про поновлення поновлення на службі в органах внутрішніх справ.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 15.08.1999 року проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, однак 22.05.2015 наказом № 187 його було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ згідно пункту 14 ст. 5 ЗУ "Про очищення влади" та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. В подальшому, наказом від 30.11.2015 № 2 відповідачем було внесено зміни до попереднього наказу від 22.05.2015 № 187 стосовно підстав звільнення позивача.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року, залишеною без зміни ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2016 року, накази про звільнення позивача було скасовано та поновлено його на посаді першого заступника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області.

Судове рішення в частині поновлення позивача на службі було допущено до негайного виконання, однак, УМВС України в Чернігівській області звернулось до суду вищої інстанції з апеляційною скаргою, а в подальшому, наказом відповідача від 11.03.2016 року ОСОБА_2 було поновлено на посаді та цим же наказом звільнено на підставі п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за скороченням штату) з 06.11.2015 року, через що позивач був вимушений в судовому порядку вирішувати питання про поновлення на службі.Зазначений наказ в частині звільнення позивача було скасовано постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016.

Враховуючи наведені обставини, зокрема, незаконне звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, а також невиконання відповідачем судового рішення про поновлення позивача на службі, ОСОБА_3 ставив питання про стягнення морального відшкодування. При цьому зазначав, що завдана моральна шкода полягала у його душевних стражданнях, позбавленні можливості реалізувати свої уподобання та бажання як людини, що вела енергійний спосіб життя, формуванні відчуття ошуканості, порушенні звичайного спосібу життя, виникненні необхідності відновлення порушених прав через суд. На день звернення до суду позивач позбавлений роботи відповідно до освіти та професійних навичок, не має можливості забезпечити сім»ї належне матеріальне утримання.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про стягнення моральної шкоди задоволено частково, в сумі 5000 грн, в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Управління міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог повністю.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом постановлено оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, судом не було застосовано положення ч.4 ст. 267 ЦК України про наслідки спливу позовної давності, адже позов про стягнення морального відшкодування через незаконне звільнення позивачем було пред»явлено за спливом передбачеих законодавством строків. Відповідач посилався на те, що суд першої інстанції, частково задовольнивши позов ОСОБА_4, не взяв до уваги ту обставину, що спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ України, не передбачає права звільнених працівників на стягнення морального відшкодування. Стверджувалось, що Закон України «Про очищення влади» містить імперативні норми, які зобов»язують керівника установи звільняти на підставі висновку про перевірку осіб, відносно яких було виявлено подання недостовірних відомостей, а тому волевиявлення керівника полягало у чіткому дотриманні вимог закону.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 15.08.1999 року проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області.

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 22.05.2015 № 187 о/с майора міліції ОСОБА_2 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України згідно пункту 14 ст. 5 ЗУ "Про очищення влади", п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 8).

В подальшому, наказом № 2 о/с від 30.11.2015 було внесено зміни до наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 22.05.2015 № 187о/с стосовно зміни підстави звільнення ОСОБА_2 (а.с. 16) у зв»язку з надходженням нового висновку від Козелецької об»єднаної державної податкової інстпекції від 25 червня 2015 року №137/9/25-03-17-102.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 (а.с.10), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2016 року (а.с.13), скасовано наказ Управління МВС України в Чернігівськійобласті від 22.05.2015 № 187 о/с та від 30.11.2015 № 2 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 та поновлено останнього на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу- начальника слідчого відділення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області з 23.05.2015, в частині поновлення на службі постанову приведено до негайного виконання.

Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області від 11.03.2016 року ОСОБА_2 було поновленно на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення Управління Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області та тим же наказом звільнено на підставі п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за скороченням штату) з 06.11.2015 року (а.с. 54).В подальшому, дату звільнення було змінено на 14 червня 2016 року (а.с.55).

Положеннями частини 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, дійшов обгрунтованого висновку про те, що судовими рішеннями адміністративних судів було встановлено факт незаконного звільнення позивача зі служби та порушення його законних прав, і саме наведені порушення призвели до моральних страждань позивача через втрату нормальних життєвих зв»язків, необхідність зосередження додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки залишився без роботи, не мав коштів для утримання сім»ї а також піддавався публічному осуду через звинувачення у корупційних діяннях, що зумовило перебування у стрессовому стані протягом тривалого часу та негативного впливу такого стану на здоров»я позивача.

Вирішуючи спір у даній справі про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що питання відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок незаконного звільнення з публічної служби, не врегуловано Законом України "Про міліцію", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, Дисциплінарним статутом ОВС України іншими спеціальними нормативними актами, а відтак має вирішуватись за нормами трудового права, які поширюються на трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, віду діяльності і галузевої належності, а саме, на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

Положеннями наведеної норми права передбачено, що відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться власником або уповноваженим ним органом у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зважаючи на те, що всі складові, передбачені законом для стягнення морального відшкодування, через незаконне звільнення позивача зі служби є наявними та підтверджені доказами у справі, висновок суду про визначення до стягнення відшкодування в сумі 5000 грн є обгрунтованим.

З твердженнями відповідача в апеляційній скарзі про те, що правовідносини між сторонами врегульовано Законом України «Про міліцію» та іншими спеціальними нормативними актами, якими не передбачено виплату морального відшкодування, не можна погодитись, оскільки правовідносини щодо порядку та умов проходження служби хоча й регулюються вказаним законом, але не тільки винятково цим законом, що витікає з його ж змісту. Зокрема, у ст.18 Закону "Про міліцію", указано, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Водночас, у численних пунктах Положення про проходження служби ( пп.10, 12, 15-18, 20, 21) робиться посилання не безпосередньо на кореспондуючий йому нормативно-правовий акт - Закон України "Про міліцію", а взагалі на - "законодавство". Офіційне тлумачення терміна "законодавство" було дано Конституційним Судом України у рішенні за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України №17/81-97, №1-1/98 від 09 липня 1998 року, яким було зазначено, що цим терміном охоплюються: закони України, діючі міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень і відповідно до Конституції і законів України. До того ж, ст.4 Закону України «Про міліцію» прямо передбачено, що правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку", а в п.10 самого Положення про проходження служби безпосередньо закріплено правило про те, що особи рядового і начальницького складу ОВС користуються всіма соціально- економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Отже, видається, що позиція відповідача про те, що правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються Законом України "Про міліцію", не виключає застосування інших актів, указаних у згаданому вище висновку Конституційного Суду України.

Виходячи з характеристик правовідносин, які виникають і реалізуються при проходженні служби в ОВС України, врегульованих Законом України «Про міліцію», можна дійти висновку, що при вступі особи на службу до ОВС виникають службово-трудові правовідносини, які є двосторонніми, і уявляють собою окремий різновид юридичної форми вираження соціально-трудових відносин найманої праці.

Службово-трудове правовідношення виникає між атестованим працівником ОВС і органом внутрішніх справ (роботодавцем), за яким одна сторона (працівник), будучи включеною до складу трудового колективу органу (підрозділу), - зобов'язана виконувати роботу певного роду - службово- трудову функцію (її професія, посада, кваліфікація), з підляганням установленим вимогам внутрішнього трудового розпорядку, а інша сторона (роботодавець), у свою чергу, - забезпечувати працівника роботою відповід- но до обумовленої договором (контрактом) про службу спеціальністю, кваліфікацією або посадою, своєчасно й у встановлених розмірах оплачувати його працю, створювати умови праці, які необхідні для виконання цієї ро- боти й передбачені чинним загальним та спеціальним законодавством про порядок і умови проходження державної служби в ОВС, договором (контрактом) про службу та угодою цих сторін. У змісті Положення про проходження служби, яке, згідно ст.18 Закону України "Про міліцію", регламентує порядок та умови проходження служби в ОВС, фактично закріплено чіткі юридичні конструкції та прямі нормативні вказівки, які, крім зазначеного вище, безпосередньо й однозначно вказують на трудо-правову галузеву належність відносин, що виникають і реалізуються при проходженні державної служби в органах внутрішніх справ..

Між тим, саме трудове право має своїм предметом відносини найманої праці.

Положеннями ст. 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також гарантовано захист держави від незаконного звільнення. Громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, а тому не може бути привілеїв чи обмежень для одних громадян перед іншими за жодними ознаками, в тому числі і професійною приналежністю ( ст.24 Конституції України ).

За наведених обставин, при вирішенні питання про відшкодування мора- льної школи, заподіяної працівникові ОВС внаслідок порушення його конституційних трудових прав при проходженні держслужби, суд першої інстанції правомірно керувався саме нормами трудового права й, зокрема, приписами ст.237-1 КЗпП України. Визначаючи розмір морального відшкодування в сумі 5000 грн, суд керувався встановленими обставинами справи, врахував глибину, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач унаслідок неправомірного звільнення з посади, а також принципи розумності, добросовісності, виваженості та справедливості.

Відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду, передбачає наявність умов і підстав, а саме, вину роботодавця, факт порушення роботодавцем законних трудових прав особи, протиправність дій роботодавця та причинний зв"язок.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що всупереч вимогам закону суд першої інстанції не врахував пропущення позивачем строку звернення до суду з наведеними вимогами, що призвело до ухвалення незаконного рішення, також не можна визнати обгрунтованими, оскільки суд першої інстанції вірно визначився з правовою природою спірних правовідносин та правильно застосував норми закону. З матеріалів справи судом було встановлено, що звільнення позивача зі служби відбулось 22.05.2015року, однак відновлення його конституціного права на працю, а саме, визнання звільнення незаконним по поновлення на попередній посаді, відбулось на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року, яка набрала чинності лише 15.02.2016 року, після перегляду в апеляційному порядку законності вказаного судового рішення Київським апеляційним адміністративним судом (а.с.13-15).

Наведене свідчить про те, що про незаконність дій роботодавця позивач дізнався 15.02.2016 року, а з позовом про стягнення моральної шкоди звернувся в межах тримісячного строку, 04.04.2016 року, як передбачено положеннями ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Посилання відповідача про необхідність застосування у даній справі строків, передбачених КАС та ЦК України, не містять належних обгрунтувань та не відповідають правовій природі спірних правовідносин.

В частині заявлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди за невиконання постанови суду про поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові, оскільки зазначені вимоги не грунтуються на нормах матеріального права.

Посилання позивача на положення ст. 1173 ЦК України як на підставу для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди за невиконання постанови суду про поновлення на службі, суд першої інстанції піддав належній правовій оцінці, вказавши про те, що обов»язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної у сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов»язані з ними, настає лише у випадках, передбачених ст. 237-1 КЗпП України.

Твердження відповідача про відсутність його вини у звільненні позивача з роботи через те, що ч.14 ст.5 Закону України «Про очищення влади» містить імперативну норму, якою зобов»язано керівника органу звільнити особу на підставі висновку про перевірку та не допускається жодних відхилень від заданного законом припису, не можуть бути враховані судом як підстава для звільнення відповідача від відповідальності за завдання працівникові моральної шкоди, оскільки незаконне звільнення зі служби відбулось внаслідок видання відповідачем наказу про звільнення.

Рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності його висновків.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області відхилити, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Голова судового засідання: Судді: