УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 в інтересах дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області, голови Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області СімчукаСергія Ростиславовича, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: орган опіки та піклування Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області, приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталія Петрівна, про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору дарування за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 20 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 в інтересах дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 10 березня 2006 року її батько ОСОБА_8 подарував ОСОБА_9 кімнату площею 15,5 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1, в якій вона проживала разом із дітьми.

Розпорядженнями голови Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області від 2 грудня 2015 року № 159-од та від 6 квітня 2016 року № 539-од, а також рішенням комісії з питань захисту прав дитини Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області від 1 грудня 2015 року було надано дозволи ОСОБА_8 на відчуження зазначеної кімнати.

Враховуючи те, що рішення про надання дозволу на відчуження кімнати та договір дарування вчинені з порушенням чинного законодавства, оскільки була зменшена житлова площа для проживання дітей, що є обмеженням їхніх прав та інтересів, просила визнати недійсним договір дарування, визнати незаконними і скасувати зазначені розпорядження голови Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області та рішення комісії з питань захисту прав дитини Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 20 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 на праві особистої власності належало 11/25 частин будинку АДРЕСА_1, які складаються з трьох кімнат.

7 квітня 2016 року він подарував ОСОБА_9 1/25 частину будинку (у вигляді житлової кімнати площею 15,5 кв.м.). При цьому 10/25 частин залишилося у його власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 215, 317, 319, 361 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», належним чином оцінивши докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_8, який є власником частини будинку і не є батьком ОСОБА_5 і ОСОБА_6 або особою, яка його замінює, мав право розпорядитися своєю власністю.

Крім того, оспорювані розпорядження, рішення та договір дарування не впливають на права позивачки і її дітей, які продовжують користуватися жилим приміщенням у вказаному будинку і займають дві кімнати.

Колегія погоджується з такими висновками.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
С.Ф. Хопта С.П. Штелик