Ухвала

іменем україни

24 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання часток у спільній сумісній власності, визнання майна особистою приватною власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання частки у спільній сумісній власності подружжя, поділ майна та стягнення грошової компенсації за частку у майні, усунення перешкод у користуванні майном, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_6, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право спільної часткової власності на Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_2, посилаючись на те, що хоча це майно і було отримане у власність ОСОБА_5 на підставі договору дарування, але за час шлюбу за рахунок спільних затрат збільшилося у своєму об'ємі та у вартості. Крім того, позивач просив визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1, оскільки ця квартира була придбана за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу спадкового майна.

ОСОБА_5 вказані позовні вимоги не визнала, зазначивши, що на перебудовану частину домоволодіння АДРЕСА_2 відсутні правовстановлюючі документи, а тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права спільної частково власності на майно, яке є самочинно побудованим. Квартира АДРЕСА_1 була придбана за спільні грошові кошти від продажу іншого нерухомого майна, набутого з відповідачем у шлюбі, а саме - 27/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3.

На підставі вказаного ОСОБА_5 подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати за нею право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості її частки, визнавши за ним право власності на цю квартиру; стягнути з відповідача на її користь Ѕ частини вартості легкового автомобіля, придбаного сторонами за час шлюбу; усунути перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_2, посилаючись на те, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні цим житлом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості 8/100 частин квартири АДРЕСА_1 у розмірі 49 563,07 грн та грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля НОМЕР_1 у розмірі 10 тис. грн, припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вказаний транспортний засіб, залишивши його в особистій приватній власності ОСОБА_4

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 шляхом звільнення цього приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині вирішення позовних вимог щодо домоволодіння АДРЕСА_2 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовній вимоги ОСОБА_4 щодо вказаного домоволодіння задовольнити, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 - відмовити.

У решті судові рішення не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права спільної часткової власності на Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_2 суд першої інстанції, з висновком якого погодивя й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 62 ЦПК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Таким чином, об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Судами встановлено та вбачається із матеріалів справи, що з 02 серпня 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний.

До реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, ОСОБА_5 26 травня 1997 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування отримала в дар 3/5 частини домоволодіння АДРЕСА_2, яке складається в цілому з трьох кам'яних жилих будинків загальною площею 105,7 кв. м, розташованих на земельній ділянці площею 916 кв. м. Право власності на вказане майно зареєстроване в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та інвентаризації об'єктів нерухомості».

У розумінні ст. 57 СК України вказана частина домоволодіння є приватною власністю ОСОБА_5, оскільки була отримана нею у власність до реєстрації шлюбу.

Згідно з паспортом технічної інвентаризації на домоволодіння АДРЕСА_2, ОСОБА_5 фактично отримала в дар житловий будинок, зазначений у плані інвентаризації під літ. «А» з прибудовою літ. «а», який складався з кухні, загальною площею 8,3 кв. м і житлової кімнати площею 16,8 кв. м, веранди загальною площею 9,1 кв. м, а всього - загальною площею 34,2 кв. м, у тому числі житловою площею 16,8 кв. м.

Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі в указаній частині житлового будинку були проведені ремонтні та будівельні роботи з реконструкції житлового будинку під літ. «А» та новою будовою гаражу під літ. «Я». Будівництво тривало з 1997 по 2004 роки, що підтвердили сторони у судовому засіданні.

Вказане будівництво та реконструкція житлових і нежитлових приміщень були проведені без дозволу та належно затвердженого проекту, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом.

Отже, на час звернення ОСОБА_4 до суду із зазначеним вище позовом, право власності у ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно, яке є предметом спору, в установленому законом порядку не виникло, відтак особи які його побудували, є власниками будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використане ними в процесі будівництва.

При цьому ставлячи перед судом вимогу про визнання спірного домоволодіння об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки це майно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних затрат, позивач не надав суду доказів початкової (на момент початку спільних будівельних робіт) та остаточної (на момент завершення будівництва) вартості цього домоволодіння, які б вказували на збільшення його вартості та можливості віднесення домоволодіння до спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання домоволодіння АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю.

Також суди у відповідності до вимог ст. 391 ЦК України дійшли обґрунтованого висновку про задоволення зустрічних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні належним їй домоволодінням.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо домоволодіння АДРЕСА_2залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана В.М. Коротун О.В. Попович