УХВАЛА

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 10 тис. доларів США зі сплатою 17 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2010 року. На забезпечення зобов'язань за договором кредиту, 24 грудня 2007 року між ними також було укладено договір застави на належне їй майно, а саме: телевізор кольоровий SONY, діагональ «72», 2006 року випуску та холодильник Stinol, 2006 року випуску. Крім того, 24 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 277,9 кв. м, житловою площею 113,30 кв. м, розташований по АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, утворилась заборгованість, яка станом на 18 травня 2009 року становила 7 461,47 доларів США.

Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості звернути стягнення на зазначені предмети застави, а також на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 277,9 кв. м, житловою площею 113,30 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку, загальною площею 0,15 га, яка розташована за цією ж адресою, та виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у вказаному будинку.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 листопада 2013 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року у розмірі 7 461,47 долар США, що еквівалентно 56 856 грн 40 коп., звернуто стягнення на предмет застави:

- телевізор кольоровий «Sony», діагональ «72» 2006 року випуску, та холодильник «Stinol», 2006 року випуску, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу предметів застави від імені ОСОБА_3;

- житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 277,9 кв. м, житловою площею 113,30 кв. м зі входом в підвал літ. «а», тамбуром літ. «а», ґанком літ. «а2», підвалом літ. «пд.», літньою кухнею літ. «Б», сараєм літ. «В», душем літ. «Г», вбиральнею літ. «Д», вигрібною ямою літ. «Е», колонкою літ. «к», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 26 липня 2007 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Роганської селищної ради від 17 серпня 2006 року № 222, та зареєстрованим 13 серпня 2007 року КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» та є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 24 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № б/н від 24 грудня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України Харківського району Харківської області, до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа в апеляційному порядку переглядалась неодноразово.

Останньою ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 листопада 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальник ОСОБА_3 порушила умови кредитного договору, допустила заборгованість, що є підставою для звернення стягнення на предмети застави та іпотеки. Крім того, укладаючи договір іпотеки від 24 грудня 2007 року ОСОБА_5 забезпечував саме кредитний договір, укладений між банком та ОСОБА_3, а зазначення в п. 1 цього договору позичальника ОСОБА_6 є технічною помилкою.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 24 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 10 тис. доларів США зі сплатою 17 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2010 року.

На забезпечення зобов'язань за договором кредиту, 24 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 також було укладено договір застави на належне їй майно, а саме: телевізор кольоровий SONY, діагональ «72», 2006 року випуску та холодильник Stinol, 2006 року випуску.

Крім того, 24 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якої є житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 277,9 кв. м, житловою площею 113,30 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, утворилась заборгованість, яка станом на 18 травня 2009 року становила 7 461,47 долар США.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суди вірно вважали, що цей договір укладено 24 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором № 108285-SOGL, укладеним 24 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, тоді як зазначення в п. 1 вказаного договору іпотеки позичальника ОСОБА_6 є технічною помилкою.

Крім того, вказаний договір іпотеки містить юридичні адреси та реквізити сторін, і в графі іпотекодавець зазначено саме ОСОБА_5 Також договір містить підпис ОСОБА_5

Разом з тим, суди не врахували таке.

Згідно зі ст. 589 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підставі, встановлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суди у порушення вимог ст. 39 цього Закону не вказали всіх складових розміру заборгованості, не вказали початкову ціну предмета іпотеки, яка визначається за правилами ч. 6 ст. 38 цього ж Закону.

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди наведене не врахували, та крім того, виселяючи інших осіб, не з'ясували коло цих осіб та не залучили при цьому їх до участі у справі, тобто вирішили спір щодо невизначеного кола осіб.

Також при новому розгляді справи судам слід врахувати таке.

Судами встановлено, що за переданий за договором іпотеки від 24 грудня 2007 року житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 277,9 кв. м, житловою площею 113,30 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 26 липня 2007 року, виданого на підставі рішення виконкому Роганської селищної ради Харківської області від 17 серпня 2006 року № 222.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбано громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, суди вселили відповідача, не вказавши його прізвище, ім'я та по-батькові, при тому, що позов пред'явлено до двох відповідачів.

Таким чином, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, їх судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягаютьскасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першоїінстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик