АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Пащенко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року,

встановила:

30.05.2017 р. Приватне акціонерне товариство СП «Партнер» (далі - ПрАТ СП «Партнер») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму основного боргу - 19 290 грн., інфляційних втрат - 1 645, 39 грн., пені - 30 131, 45 грн., судові витрати - 1 600 грн., а всього 52 666, 84 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 02 листопада 2005 року між сторонами укладено договір № 720 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до умов якого позивач взяв на себе обов'язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП "Партнер" на праві довгострокової оренди по вул. Уборевича, 25-А, а відповідач зобов'язався вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати відповідно до умов п.2.3 цього договору.

Згідно з п. 4.1. договору у випадку затримки оплати зі сторони відповідача, відповідач оплачує позивачу пеню у розмірі 0,5 % від суми затриманого платежу за кожен день прострочення.

Оскільки відповідач порушує умови договору №720 від 02 листопада 2005 р., здійснює щомісячні платежі не в повному обсязі, за старими тарифами, а з 07.12.2016 р. взагалі припинив оплату, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП "Партнер" 36 468 грн. 14 коп. на погашення заборгованості за договором від 02 листопада 2005 року №720 станом на 11.09.2017 року та 1 600 грн. судового збору, а всього 38 068, 14 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року та ухвалити нове, яким у задоволені позову ПрАТ СП «Партнер» до ОСОБА_1 відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що пунктом 3.1 договору №720 на експлуатацію та обслуговування від 02 листопада 2005 року визначено, що відповідач вносить грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати не пізніше 10 числа кожного місяця на основі розрахунку, що додається до договору.

У разі зміни істотних умов договору, зокрема ціни договору, відповідно до вимог ЦК України сторони мали б укласти додатковий договір у тій самій формі, що й основний договір. Однак судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що в матеріалах справи відсутні будь-які додаткові угоди до договору №720 щодо збільшення розміру щомісячних внесків, а також розрахунки, за якими відповідач мав би здійснювати платежі у розмірі 700 грн. та 1210 грн.

Є сумнівним посилання позивача на наявні в матеріалах справи накази №88 від 31.07.2015 року, яким затверджена «Планова детальна калькуляція від 01.08.2015 року» та №131 від 30.12.2016 року, яким затверджена «Планова калькуляція від 01.01.2017 року», як на єдину підставу виникнення у відповідача заборгованості, оскільки даними наказами затверджено калькуляції, які виготовлені у майбутньому.

Крім цього, за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності судом першої інстанції здійснено нарахування штрафних санкцій (пені) за період понад один рік, тобто з 30.05.2016 по 11.09.2017 р., а також в рішенні не наведено жодного розрахунку, за яким суд дійшов до висновку щодо визначення розміру пені.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представники ПрАТ СП "Партнер" - СімутінаН.В., Телецький В.Т. просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 29.07.1996 року № 1041 "Про будівництво напівпідземних гаражів-автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву Біличі", з метою покращення умов зберігання власних автомобілів мешканців району та на основі інвестиційного підрядного договору між Головним управлінням капітального будівництва держадміністрації м. Києва та Державного комунального підприємства "Партнер" Ленінградської районної державної адміністрації від 20.06.96 р., ДКП "Партнер" доручено фінансування та виконання будівництва напівпідземних гаражів-автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву Біличі (а.с.12,14).

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 15.01.1998 року № 10 «Про введення в експлуатацію об'єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі» затверджено акти державних приймальних комісій про прийняття в експлуатацію у грудні місяці об'єктів житлового та комунального призначення, в тому числі напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на дільниці ж/м Біличі, та їх передачу на баланс СП «Партнер» (а.с.18).

27 лютого 1998 року вказані об'єкти передало на баланс СП «Партнер» ( а.с.22).

Рішенням Київської міської ради від 14.07.2005 р. №742/3317 затверджено зміни в проектах відведення СП"Партнер" земельних ділянок для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів на 24 автомобілі на вул. Командарма Уборевича 25-а та на 58 автомобілів на вул. Командарма Уборевича, 27-а у Святошинському районі м. Києва ( а.с.17).

Судом встановлено, що 02 листопада 2005 року між СП "Партнер" назву якого в подальшому було змінено на ПрАТ СП "Партнер", та власником гаража НОМЕР_1 ОСОБА_1 укладено договір № 720 на експлуатацію та обслуговування (а.с.9).

За умовами вказаного договору СП «Партнер» бере на себе обов'язки по зберіганню та охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці, відведеній СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по вул. Уборевича, 25-а, а ОСОБА_1 бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на умовах цього договору ( п.1.1 договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що власник зберігає автотранспортні засоби у відповідності до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Кабінетом Міністрів України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 не виконує належним чином свої зобов'язання по договору, внаслідок чого виникла заборгованість з оплати послуг позивача, яка підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції. У зв'язку з простроченням сплати щомісячного платежу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, розмір якої визначений умовами договору, в межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно із ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони ( замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.2.3, 3.2 договору СП "Партнер" виконує свої обов'язки по зберіганню і охороні майна, а власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків СП «Партнер» з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони. Розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах цього договору.

Отже, сторони у договорі досягли згоди щодо ціни договору, тобто щомісячних платежів, які є залежними від умов, зазначених в п.2.3 договору.

Виходячи із положень договору зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди.

Встановлення в договорі права ПрАТ СП «Партнер» визначати розмір щомісячних платежів, їх можливої зміни та перелік факторів, що впливають на встановлення та зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони, відповідає вимогам ч.2 ст.632 ЦК України та п.п. 15, 16 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, якими передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. На всіх автостоянках плата за довгострокове зберігання транспортного засобу справляється на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

Зазначене дає підстави стверджувати, що сторони, укладаючи договір, дійшли згоди про те, що розрахунок вартості послуг проводить позивач, розмір встановленого позивачем тарифу підлягає зміні, що відображається в плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця, яка є невід'ємною частиною договору.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо відсутності в договорі ціни є необґрунтованими.

Вартість послуги в період дії договору визначається ПрАТ СП «Партнер», виходячи із витрат по забезпеченню охорони транспортного засобу.

Наказом ПрАТ СП «Партнер» № 88 від 31 липня 2015 року, у зв'язку із збільшенням витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражних боксів у напівпідземних гаражах ПрАТ СП «Партнер» за адресою: вул. Уборевича, 25а АС №11 встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат в розмірі 700 грн. (а.с. 25).

Вказаний наказ ґрунтується на плановій детальній калькуляція собівартості утримання 1м/м на автостоянці №11 станом на 01.08.2015 р. (а.с.24).

Відповідно до наказу ПрАТ СП «Партнер» № 131 від 30 грудня 2016 року, згідно планової калькуляції собівартості утримання охорони та експлуатації автостоянки №11, з 01.01.2017 р. встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат в розмірі 1210 грн. за один гаражний бокс (а.с. 26, 27).

Жодного заперечення відповідача з приводу розрахунку розміру витрат на утримання охорони та експлуатацію належного йому гаражного боксу, які відображенні затверджених позивачем планових калькуляціях станом на 01.08.2015 р. та станом на 01.01.2017 р., матеріали справи не містять.

Накази відповідача ґрунтуються на планових калькуляціях, які визначають перелік затрат та їх вартість станом на 01.08.2008 та на 01.012017 р., що не є свідченням їх виготовлення у майбутньому.

Відповідачем також не надано власного розрахунку, який би враховував зміни в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони, як це передбачено умовами укладеного договору.

Як зазначили представники позивача, інформація про зміну тарифів відповідачу доводилась у відповідності до припису п.7 Правил зберігання транспортного засобу на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, за місцем надання послуг. Вказана інформація розміщувалась на дошці оголошень, обговорювалась на загальних зборах та була відома всім власникам гаражів.

Розмір заборгованості відповідача за період з серпня 2015 р. по вересень 2017 р. в сумі 19 290 грн. підтверджений наданим суду розрахунком (а.с.37).

Доказів на спростування вказаного розрахунку відповідач суду не надав.

Згідно п. 4.1 договору №720 на експлуатацію на обслуговування від 02 листопада 2005 р., сторони погодили, що у випадку затримки оплати зі сторони власника, останній сплачує позивачу пеню в розмірі 0,5% від суми затриманого платежу за кожний день прострочення.

У зв'язку з затримкою оплати позивач просив стягнути з відповідача пеню за період з 11.08.2015 р. по 11.09.2017 р. в розмірі 30 131,45 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності (а.с. 62).

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (пені).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

З огляду на те, що з позовом позивач звернувся 30.05.2017 р., суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на стягнення неустойки за період з 30.05.2016 р., тобто в межах визначеного п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України строку.

Після звернення до суду з позовом перебіг позовної давності починається заново, а тому суд першої інстанції при задоволенні позову обґрунтовано визначив кінцевий строк нарахування пені - 11.09.2017 р.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності в судовому рішенні розрахунку пені за вказаний період в розмірі 15 532,75 грн.

Разом з тим, відповідачем не наведено власного розрахунку заборгованості по пені в межах строку позовної давності.

Перевіряючи правильність нарахування пені колегія суддів виходить з розрахунку, наданого позивачем, згідно якого за період з 30.05.2016 р. по 10.06.2016 р. сума пені становить 269,50 грн. (4900 грн. х 0,5%х11 днів), а за період з 11.06.2016 р. по 11.09.2017 р. - 24 840,45 грн., а всього на загальну суму 25 109,95 грн. (а.с.35).

З огляду на те, що розмір неустойки в межах строку позовної давності становить 25 109,95 грн., за відсутності апеляційної скарги позивача, а також враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість залишення рішення суду першої інстанції у вказаній частині без змін.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне рішення.

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа 759/8135/17

Апеляційне провадження: № 22-ц/796/11107/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.