Справа № 345/4149/16-ц
Провадження № 22-ц/779/473/2017
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря: Петріва Д.Б.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та інфляційних втрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 24 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 пред'явив до ОСОБА_4 вищезазначений позов, в обґрунтування якого вказував, що відповідач станом на 28.09.2016 року не виконав рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2012 року про стягнення на його користь грошових коштів у розмірі 55 736,41 грн. Посилаючись на те, що виконавчий лист стосовно виконання вищезазначеного рішення неодноразово повертався без виконання, а також те, що ОСОБА_4 в добровільному відмовляється повертати вищезазначені кошти, з врахуванням зменшення позовних вимог, ОСОБА_2 просив стягнути 92689,09 грн курсової різниці по сумі основного боргу, 71 048,12 грн інфляційних втрат та річних, а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 січня 2017 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 47 917,04 грн інфляційних втрат, 4523,33 грн трьох процентів річних, а також 524,40 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні на його користь курсової різниці з посиланням на те, що грошове зобов'язання визначено саме у національній валюті, оскільки відповідач не виконуючи рішення суду продовжує заподіювати йому матеріальні збитки, внаслідок знецінювання іноземної валюти, яка була предметом письмової розписки про отримання коштів. Також апелянт вказує що суд не врахував норми матеріального права, а саме: ч.1, 2 ст.509, статті 524, 526, 533, ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що на день пред'явлення позову до суду курс євро до гривні значно зріс, тому кошти в розмірі 5000 Євро станом на 14.08.2009 року на даний час складають 144903,36 грн. Вказана сума підлягає зменшенню на 52214,27 грн, які були стягнуті рішенням апеляційного суду від 06.12.2012 року. Крім того, апелянт звертає увагу суду на правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 04 липня 2011 року в справі №3-62гс11, від 26 грудня 2011 року справі №3-141гс11 та від 07 жовтня 2014 року справі №3-133гс14. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному об'ємі.

Відповідач в засідання апеляційного суду не з'явився з невідомих причин, хоча судове повідомлення йому було направлено завчасно у встановленому законом порядку. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримав. На його думку, для повного відновлення порушеного права позивача щодо неповернення ним позичених коштів - 5000 євро, стягненню підлягає і курсова різниця і інфляційні втрати від знецінення присудженої раніше суми коштів. Тому просить апеляційну скаргу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Рішенням суду першої інстанції вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволено частково - в межах загального строку позовної давності та заявлених позовних вимог. Вимогу про стягнення курсової різниці місцевий суд вважав безпідставною. З цими висновками колегія суддів погоджується з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що після ухвалення Апеляційним судом Івано-Франківської області рішення від 06.12.2012 року про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 авансу в сумі 52214 грн 27 коп, що на той час було еквівалентним 5000 Євро, позивачу 25.12.2012 року було видано виконавчий лист. ОСОБА_2 неодноразово звертався до виконавчої служби із заявами про виконання цього рішення, про що свідчать копії постанов виконавчої служби, відповіді на скарги стягувача (а.с.40-56). Із змісту наявних в справі документів видно, що стягувачу ще на початку 2013 року було відомо про ухилення ОСОБА_4 від виконання згаданого вище рішення суду. Отже, з того часу згідно із ч.1 ст.261 ЦК України й розпочався перебіг позовної давності. Однак, в суд з відповідним позовом ОСОБА_4 звернувся тільки в листопаді 2016 року. Оскільки ухилення від виконання судового рішення продовжувалось і в подальшому, то, на думку колегії суддів, стягнення інфляційних втрат і 3% річних правильно було обмежено загальним строком позовної давності та вимогами про стягнення коштів по 28.09.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача курсової різниці, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки рішенням Апеляційного суду від 06.12.2012 року, ухваленим у відповідності до вимог ст.533 ЦК України, відповідача було зобов'язано повернути аванс в національній грошовій одиниці України, то в даному випадку згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України стягненню підлягає тільки інфляційні втрати за час прострочення боргу та три відсотки річних від простроченої суми.

На думку колегії суддів, місцевий суд правильно вважав, що стягнення з відповідача інфляційних втрат та курсової різниці є взаємовиключними вимогами. З цього приводу слід зауважити, що у випадку задоволення судом цих двох вимог за наявності судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 52214,27 грн призвело б до істотного перевищення суми, яка на даний час дорівнює вартості 5000 Євро за новим курсом (28,980671х5000=144903,36грн), а отже і до безпідставного перевищення об'єму відповідальності боржника.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в даній справі ухвалив рішення з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 313, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Калуського міськрайонного суду від 24 січня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк