Справа № 461/7653/16 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/1489/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шеремети Н.О.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Голови обласного центру медико-соціальної експертизи № 3 Левченко Я.В., про зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що довідки про втрату працездатності містять фальсифіковані дані, чого не було враховано судом першої інстанції. Внаслідок відмови медико-соціальної експертизи внести виправлення до відповідних довідок, невизнання двох окремих професійних ушкоджень здоров'ю такими, що спричинені на одному робочому місці, позивачу спричинено матеріальну шкоду у розмірі більше 30 тисяч гривень. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано спосіб захисту, не передбачений ст.16 ЦК України.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 7 травня 2007 року у справі №22-660/2007 відмовлено за безпідставністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи про виправлення помилок у рішенні МСЕК від 2.02.2005 р. та зміну дати встановлення інвалідності 2-ї гр. по профзахворюванню, у рішенні МСЕК від 26.02.2005 р. про зміну дати встановлення втрати 15 % професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, надання права вибору діагнозу.

Зокрема даним рішенням встановлено, що рішенням МСЕК від 02.02.2005 року про встановлення 65% втрати професійної працездатності по професійному захворюванню правильно визначена дата встановлення втрати професійної працездатності саме 09.12.2004 року.

З приводу визначення 15% втрати професійної працездатності по наслідках трудового каліцтва від 30.12.2002 року, то суд апеляційної інстанції зазначив, що датою встановлення інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві вважається день надходження до МСЕК документів, необхідних для огляду хворого. 26.02.2005-06.04.2005 року ОСОБА_2 оглядалась обласною МСЕК №3, якою було визначено 15% втрати професійної працездатності по наслідках трудового каліцтва від 30.12.2002 року згідно акту по формі Н-1 від 03.01.2003 року із зарахуванням з 26.02.2005 року, тобто з дня визначення стійкої втрати працездатності - дня надіслання документів на МСЕК.

Окрім того, колегія суддів зазначила, що при вирішенні питання надання позивачу права вибору основного діагнозу, суд зіслався на ч.19 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», яка регулює право вибору застрахованим видів допомоги і не регулює право вибору діагнозу потерпілим.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вірно врахував положення ст. 3 ЦПК України, яка передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач звертаючись в суд з даним позовом обрала неналежний спосіб захисту.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наводиться в ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З цього слідує, що порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року (Справа №6-20цс11).

При ухваленні рішення судом першої інстанції вірно звернуто увагу, що судами не можуть розглядатися заяви про встановлення фактів щодо причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання.

Доводи позовної та апеляційної скарги не дають підстав вважати, що обраний спосіб захисту позивачем є вірним в даній ситуації.

Крім того, районний суд вірно взяв до уваги те, що Фонд соцстрахування від нещасних випадків, який позивачка просить зобов»язати донарахувати належні страхові виплати і провести перерахунок одноразових виплат не зазначений відповідачем у справі.

За таких обставин, судова колегія вважає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано вимоги чинного законодавства та цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно досліджено обставини справи та надана їм належна оцінка.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

За вказаних вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: