РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Тимофєєвої Г.Л.

при секретарі Сухіна О.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нововодянської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області про визнання права власності на збудовані споруди,

ВСТАНОВИВ :

28 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Нововодянської сільської ради Добропільського району Донецької області, третя особа Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області з позовом про визнання права власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 03.07.1991 р. рішенням Нововодянської сільської ради народних депутатів позивачу було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку і господарських споруд. Як вимагало законодавство того часу, відповідно до будівельного паспорту, до кінця 1991 р. будинок було збудовано та виготовлено технічний паспорт, але право власності він не зареєстрував.

Посилається на положення ст.100 та ст.101 ЦК УРСР 1963 р., який діяв на час будування будинку, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме ст.100 ЦК УРСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава 10 цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією.

Фактичний початок володіння здійснювався ним у період дії норм ЦК УРСР 1963 р. та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р. Інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі.

Зазначає, що будинок побудований на законних підставах, не є самочинним будівництвом та має усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент побудови цього будинку. Тобто, до 5 серпня 1992 р. не передбачалась процедура введення приватних будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності.

При усному звернені до нотаріуса для складання договору дарування будинку, йому було відмовлено на тій підставі, що немає правовстановлюючих документів та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на будинок.

У зв'язку з цим він не може оформити право власності як законний володілець майна на вказаний житловий будинок та розпоряджатися ним, це змушує його звертатися до суду.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої вимоги та просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, з усіма надвірними спорудами.

Представник відповідача Нововодянської сільської ради звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнають, претензій не мають.

Третя особа, Департамент державної архітектурно - будівельної інспекції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не явки суд не повідомив.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що він є сусідом ОСОБА_1 з західної строни, мешкає у буд.№3 протягом 10 років, який він придбав у ОСОБА_5 Зазначив, що домоволодіння ОСОБА_1 йому не заважає, спір щодо користування спільною межею відсутній.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що з 1986 р. мешкає в с. Веселе (с.Урицьке). В 1998 році він купив у своїє тітки ОСОБА_7 будинок по сусудству зі сходу з ОСОБА_1 Підтвердив, що у 1991 р. ОСОБА_1 побудував житловий будинок, в якому мешкає по сьогоднішній день.

Вислухавши доводи та пояснення позивача, допитав свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та правовідносини.

На підставі рішення шостої сесії Нововодянського сільського союзу народних депутатів від 3.07.1991 р. ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку у с.Урицьке у розмірі 0,25 га. та дозволено будівництво нового житлового будинку з надвірними спорудами. (а.с.22).

Встановлено, що випискою із рішення №139 від 21.08.1991 р. ОСОБА_1 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку у с.Урицьке, на земельній ділянці площею 0,25 га. та після побудови пред'явити будинок комісії для приймання в експлуатацію. (а.с.23, 33).

Актом виносу в натурі земельної ділянки індивідуального забудовника, ОСОБА_1 на підставі рішення Нововодянської сільської ради народних депутатів від 03.07.1991 р. встановлено внатурі межи присадибної земельної ділянки, виділеної для будівництва індивідуального будинку. (а.с.26, 35).

Згідно проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника, вбачається, що було складено проект будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 0,25 га. (а.с24).

Як зазначено в Пояснювальній записці к проекту застройки земельної ділянки, зазначено, що будівництво здійснювати до типового проекту житлового будинку та проекту настройки усадьби, строк будівництва 3 роки, після закінчення будівництва пред'явити житловий будинок з надвірними спорудами комісії для прийняття споруди в експлуатацію. (а.с. 25,36).

Головним управлінням архітектури та містобудування Донецького облвиконкому, 09.08.1991 р. було затверджено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_1 в АДРЕСА_1.

Як вбачається з довідки виданої Нововодянською сільською радою №566 від 03.08.2017 р., ОСОБА_1 зареєстрований на території сільської ради по АДРЕСА_1. Дані стосовно адреси АДРЕСА_2, 29.11.1999 р. були внесені помилково. (а.с.11).

Відповідно до довідки №990 від 31.07.2017 р. наданої директором ТОВ «Добропільське БТІ», згідно архівних даних станом на 31.12.2012 р. право власності на житловий будинок, розташований АДРЕСА_1, не зареєстроване. (а.с.12).

Наданою довідкою №990 від 01.08.2017 р. директором ТОВ «Добропільське БТІ», встановлено, що при інвентаризації інженером БТІ житлового будинку АДРЕСА_1, виявлено, що будинок та всі господарські будівлі побудовані до 05.08.1992 р. і тому не відносяться до самочинного будівництва. (а.с.14).

З технічної документації, а саме технічного паспорту, складеного 01.08.2017 р. станом на 16.09.2014 р., вбачається, що загальна площа будинку становить 67,9 кв.м, житлова площа будинку становить 21,0 кв.м. (а.с.16, звор.).

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є - визнання права.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки будинок позивачем був збудований у 1991 р., тобто до 01 січня 2004 року, тому до даних спірних правовідносин слід застосувати законодавство, яке діяло на момент їх виникнення, а саме норми ЦК України (ред. 1963 р.) та Закону України «Про власність».

Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час створення будинку, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме ст. 100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу «Особиста власність» не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Ст. 128 ЦК Української РСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі.

Із ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про власність» вбачається, що праця громадян є основою створення і примноження їх власності. У відповідності із ч. 1 ст. 13 цього Закону, вважається, що об'єктами права приватної власності є жилі будинки.

Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду від 4 жовтня 1991 року N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»(назву змінено згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 р. N 15) із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року N 13, від 25 травня 1998 року N 15, 4 , відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Фактичне створення ОСОБА_1 житлового будинку по АДРЕСА_1, його володіння та користування здійснювалось у період дії норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р.

Пунктом 4 зазначеної Інструкції Мінкомгоспу УРСР 31.01.1966 р. встановлювалось, що реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності, та розташовані в межах міст і селищ міського типу УРСР. Тобто Інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Досліджені в судовому засіданні документи свідчать про належне володіння позивачем своїм майном, яке було придбано на законних підставах, є рішення шостої сесії Нововодянського сільського союзу народних депутатів від 3.07.1991 р., яким ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку у с.Урицьке у розмірі 0,25 га. та дозволено будівництво нового житлового будинку з надвірними спорудами, тому житловий будинок не є самочинним будівництвом та має усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент придбання цього майна.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно, а згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що в судовому засіданні було встановлено, що позивач дійсно є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1, загальною площею 67,9 кв. м., житловою площею 21,0 кв.м, це право не оспорюється відповідачем, однак він у встановлений законом порядку не зареєстрував право власності на збудований будинок, у зв'язку з чим захистити його права та законні інтереси як власника будинку можливо лише у судовому порядку, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212 - 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Нововодянської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області про визнання права власності на житловий будинок задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем села Никовець Фатежського району Курської області, право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме: жилий будинок «А-1» загальною площею 67,9 м2, житловою площею 21,0 м2, з надвірними побудовами та спорудами: прибудова «а-1», прибудова «а-1», погріб «а-1», сарай «Б-1», гараж «В-1», сарай «Г-1», баня «Д-1», вбиральня «Е-1», паркан «№1», ворота «№2», свердловина «І».

Рішення є правовстановлюючим документом і підлягає державній реєстрації.

Рішення суду може бути оскаржено в Апеляційний суд Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступну та резолютивну частину рішення суду проголошено в судовому засіданні 15 листопада 2017 року

Повний текст рішення буде виготовлено протягом п'яти днів.

Суддя Г.Л.Тимофєєва

15.11.2017