№ 201/571/17
провадження 2/201/1005/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, Південно-східного територіального квартирно-експлуатаційного управління і Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпропетровська про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії по забезпеченню житлом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 11 січня 2017 року звернулися до суду з позовом до відповідачів Міністерства оборони України, Південно-східного територіального квартирно - експлуатаційного управління і Квартирно - експлуатаційного відділу міста Дніпропетровська про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії по забезпеченню житлом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своєму позові та в ході судового засідання посилаються на те, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 09 серпня 1994 року позивач ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік за місцем служби, як військовослужбовець який потребує поліпшення житлових умов. У 1997 році житлова справа позивача була передана до військової частини НОМЕР_2 , де позивач і перебував у подальшому на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов по лінії Міністерства оборони України, до моменту розформування цієї військової частини у 2006 році на підставі наказу Міністерства оборони України від 26 вересня 2006 року № 596. Згідно наказу Міністерства оборони України від 18 серпня 2005 року № 70 з 31 серпня 2005 року позивач був звільнений з військової служби у запас з зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, за п. "б" п. 67 (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 07 листопада 2001 року №1053/2001, із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України, календарна вислуга років у Збройних Силах - 25 років, пільгова - 25 років 05 місяців. Після розформування військової частини НОМЕР_2 житлова справа позивача була передана до Дніпропетровського обласного військового комісаріату, де він і був зарахований на квартирний облік, і де перебуває до цього часу у загальній черзі на отримання житла від Міністерства оборони України з 09 серпня 1994 року; на позачергове отримання житла з 18 серпня 2005 року; на першочергове отримання житла з 18 серпня 2005 року. Відповідно до рішення житлової комісії Дніпропетровського обласного військового комісаріату від 30 квітня 2010 року № 4 внесені зміни до складу сім`ї позивача, який встановлений у складі чотирьох осіб. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» позивачу наданий статус ветерана військової служби, що підтверджується дублікатом посвідчення, виданого на ім`я позивача Жовтневим районним військовим комісаріатом м. Дніпропетровська 12 листопада 2009 року, серія НОМЕР_3 . Відповідно до п. 8 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» особи, які звільняються з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, протягом трьох років після звільнення забезпечуються житловими приміщеннями у порядку, передбаченому законодавством, або мають право на одержання кредитів на індивідуальне будівництво чи придбання житла з погашенням їх на рахунок коштів Державного бюджету України. Позивач також посилається на те, що його, як ветерана військової служби, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» повинно було першочергово, але не пізніше одного року після звільнення з військової служби, забезпечено житлом або одноразово надати безвідсотковий кредит на індивідуальне житлове (кооперативне) будівництво чи придбання йому та членам його родини житло з урахуванням встановленої законодавством норми жилої площі на сім`ю і погасити його в повному розмірі за рахунок Міністерства оборони України. Однак, протягом 2006-2010 років відповідачами не було вжито жодної дії щодо забезпечення позивача та членів його родини житлом за рахунок Міністерства оборони України. Позивач 21 квітня 2010 року звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська із зверненням, у якому вимагав поновити порушені права на отримання житла, забезпечити житловим приміщенням, яке повинно відповідати вимогам, що встановлені до житлових приміщень. Дане звернення Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпропетровська, згідно поштового повідомлення, отримано 26 квітня 2010 року. Однак, вказане звернення не розглянуто, обґрунтована відповідь не надана, а також не надіслана на адресу позивача. Станом на день звернення до суду із захистом своїх порушених законних прав та інтересів відповідач тривалий час позбавляє їх права на житло, в зв`язку з чим позивачі звернулася до суду з цим позовом і просили суд визнати вказані дії та бездіяльність відповідачів по не наданню їм належного окремого благоустроєного житла протиправними та зобов`язати їх виконати вимоги законів та надати їм таке житло в місті Дніпропетровську, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представники відповідачів Міністерства оборони України і Південно-східного територіального квартирно-експлуатаційного управління в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, не погодилися з викладеними в позові обставинами, позов фактично не визнали, але не заперечували проти розгляду справи без участі їх представників. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників вказаних відповідачів згідно ст. 169 ЦПК України.

Представники Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпропетровська в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що дійсно позивач з дружиною стоять на черзі на отримання житла, виділення цього житла відбувається строго у відповідності до законів і в черзі стоїть багато військовослужбовців, вони вирішують питання забезпечення їх житлом в межах своєї можливості. КЕВ м. Дніпропетровська не є забудовником чи закупівельником житла для військовослужбовців взагалі і немає жодних управлінських функцій та делегованих повноважень щодо надання чи не надання житлових приміщень військовослужбовцям. Кабінетом Міністрів України не був складений механізм реалізації положень п. 8 ч. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей», а в 2006, 2007, 2008 роках в Державному бюджеті України не було передбачено фінансування окремим рядком програм із забезпечення житлом військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, осіб звільнених у запас або відставку у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України. Передумовою для виникнення обов`язку у КЕВ м. Дніпропетровська щодо реалізації права військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей на забезпечення житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списком осіб на отримання такого житла. Отже, військовослужбовці повинні забезпечуватись житлом за наявності житлової площі та по черзі. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивачів на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі

Вислухавши пояснення позивача і представника позивача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано та матеріалами справи підтверджено, що дійсно

рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 09 серпня 1994 року позивач ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік за місцем служби, як військовослужбовець який потребує поліпшення житлових умов. У 1997 році житлова справа позивача була передана до військової частини НОМЕР_2 , де позивач і перебував у подальшому на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов по лінії Міністерства оборони України, до моменту розформування цієї військової частини у 2006 році на підставі наказу Міністерства оборони України від 26 вересня 2006 року № 596. Згідно наказу Міністерства оборони України від 18 серпня 2005 року № 70 з 31 серпня 2005 року позивач був звільнений з військової служби у запас з зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, за п. "б" п. 67 (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 07 листопада 2001 року №1053/2001, із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України, календарна вислуга років у Збройних Силах - 25 років, пільгова - 25 років 05 місяців. Після розформування військової частини НОМЕР_2 житлова справа позивача була передана до Дніпропетровського обласного військового комісаріату, де він і був зарахований на квартирний облік, і де перебуває до цього часу у загальній черзі на отримання житла від Міністерства оборони України з 09 серпня 1994 року; на позачергове отримання житла з 18 серпня 2005 року; на першочергове отримання житла з 18 серпня 2005 року. Відповідно до рішення житлової комісії Дніпропетровського обласного військового комісаріату від 30 квітня 2010 року № 4 внесені зміни до складу сім`ї позивача, який встановлений у складі чотирьох осіб.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» позивачу наданий статус ветерана військової служби, що підтверджується дублікатом посвідчення, виданого на ім`я позивача Жовтневим районним військовим комісаріатом м. Дніпропетровська 12 листопада 2009 року, серія НОМЕР_3 .
Відповідно до п. 8 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» особи, які звільняються з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, протягом трьох років після звільнення забезпечуються житловими приміщеннями у порядку, передбаченому законодавством, або мають право на одержання кредитів на індивідуальне будівництво чи придбання житла з погашенням їх на рахунок коштів Державного бюджету України. Позивач також посилається на те, що його, як ветерана військової служби, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» повинно було першочергово, але не пізніше одного року після звільнення з військової служби, забезпечено житлом або одноразово надати безвідсотковий кредит на індивідуальне житлове (кооперативне) будівництво чи придбання йому та членам його родини житло з урахуванням встановленої законодавством норми жилої площі на сім`ю і погасити його в повному розмірі за рахунок Міністерства оборони України. Однак, протягом 2006-2010 років відповідачами не було вжито жодної дії щодо забезпечення позивача та членів його родини житлом за рахунок Міністерства оборони України. Позивач 21 квітня 2010 року звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська із зверненням, у якому вимагав поновити порушені права на отримання житла, забезпечити житловим приміщенням, яке повинно відповідати вимогам, що встановлені до житлових приміщень. Дане звернення Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпропетровська, згідно поштового повідомлення, отримано 26 квітня 2010 року. Однак, вказане звернення не розглянуто, обґрунтована відповідь не надана, а також не надіслана на адресу позивача. Станом на день звернення до суду із захистом своїх порушених законних прав та інтересів відповідач тривалий час позбавляє їх права на житло, в зв`язку з чим позивачі звернулася до суду з цим позовом і просили суд визнати вказані дії та бездіяльність відповідачів по не наданню їм належного окремого благоустроєного житла протиправними та зобов`язати їх виконати вимоги законів та надати їм таке житло в місті Дніпропетровську. Отже в добровільному порядку спір не вирішено і позивачі вимушені були звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом УРСР га іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання.
Стаття 16 Закону України «Про Збройні Сили України» визначає, що держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України.
У відповідності до ст. 10 Закону України «Про оборону України» здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей, особам, звільненим у запас або відставку, покладається на Міністерство оборони України.
Відповідно до п. 8 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, особи, які звільняються з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, протягом трьох років після звільнення забезпечуються житловими приміщеннями у порядку, передбаченому законодавством, або мають право на одержання кредитів на індивідуальне будівництво чи придбання житла з погашенням їх за рахунок коштів Державного бюджету України.
Окрім того, ОСОБА_1 , як ветерана військової служби, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» повинно було першочергово, але не пізніше одного року після звільнення з військової служби забезпечено житлом або одноразово надано безвідсотковий кредит на індивідуальне житлове (кооперативне) будівництво чи придбання позивачу та членам його родини житла з урахуванням встановленої законодавством норми жилої площі на сім`ю і погашення його в повному розмірі за рахунок Міністерства оборони України.
Таким чином, не пізніше 01 вересня 2006 року позивача та членів його родини повинно було бути забезпечено житлом відповідно до вимог Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», та не пізніше 01 вересня 2008 року згідно Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».
Однак, протягом 2006 - 2010 років Міністерством оборони України не було вжито необхідних дій щодо забезпечення позивача та членів його родини житлом за рахунок Міністерства оборони України.
Відповідно до п. 22 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03 серпня 2006 року № 1081 облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно - експлуатаційних органах. Згідно п. 29 вищевказаної Постанови КМУ військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно - експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.
Згідно п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою КМУ від 03 серпня 2006 року № 1080, Міноборони є центральним органом виконавчої влади, на який покладено обов`язок формування та реалізації державної політики щодо розв`язання соціальних проблем військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби у запас або у відставку. Однак, станом на час розгляду справи житлом позивач та члени його родини не забезпечені, внаслідок чого порушені права ОСОБА_1 та права членів його родини, гарантовані вищевказаними нормативно-правовими актами в частині забезпечення позивача та членів його родини житлом.
Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні по справі «Кечко проти України», реалізація особою права, що пов`язане з отриманням житла за рахунок бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Суд також вважає, що місце проходження офіцером військової служби в розумінні Житлового кодексу та Цивільного кодексу не є місцем постійного його проживання, у зв`язку з чим для надання позивачу та його сім`ї жилого приміщення визначальним є факт і час звільнення з військової служби та обрання військовослужбовцем місця постійного проживання, незалежно від місця попередньої служби. Отже, на позивача у повному обсязі розповсюджуються пільги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», в тому числі і щодо права на першочергове забезпечення житлом.
Виходячи із системного аналізу вищевказаних нормативно-правових актів, відповідно до яких саме на Міністерство оборони України покладено обов`язок формування та реалізації державної політики щодо розв`язання соціальних проблем військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби у запас або у відставку, суд вважає протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка виразилась у незабезпеченні майора запасу ОСОБА_1 та членів його сім`ї у складі дружини ОСОБА_2 та двох дочок житловим приміщенням для постійного проживання відповідно до вимог Законів України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деякий інших осіб та їх соціальний захист", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей", та приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.
В той же час суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині визнання протиправною бездіяльності Південно-східного територіального квартирно експлуатаційного управління, Квартирно - експлуатаційного відділ м. Дніпропетровська, так як головним розпорядником бюджетних коштів є саме Міністерство оборони України, яке уповноважене на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків з бюджету. Вказані відповідачі не мали можливості забезпечити позивача та членів його сім`ї житловим приміщенням для постійного проживання без належного фінансування з боку Міністерства оборони України.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Міністерство оборони України, Південне територіальне квартирно-експлуатаційне управління, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпропетровська поновити порушені житлові права майора запасу ОСОБА_1 шляхом забезпечення його із сім`єю у складі чотирьох осіб окремою благоустроєною квартирою у місті Дніпропетровську, як такого, що має право на забезпечення житлом протягом одного року після звільнення з військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», а також протягом трьох років після звільнення з військової служби відповідно до Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей», суд також вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Організація забезпечення та надання житлових приміщень військовослужбовцям, зокрема, особам, звільненим в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують, поліпшення житлових умов, у військових частинах, після звільнення та членів їх сімей визначена Інструкцією про організацію забезпечення та виділення військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року №577. Пунктом 4.1 встановлено, що військовослужбовці забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання, згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до Списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень або Списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень). В окремому списку осіб, що мають право на позачергове отримання житла містяться особи, які мають це право з різних підстав: звільнені за станом здоров`я, вдови померлого військовослужбовця, звільнені за віком, звільнені в зв`язку з скороченням штатів, звільнені в запас за вислугою років, учасники бойових дій, звільнені в зв`язку з реформуванням Збройних Сил України і таке інше.
Порядок черговості отримання житла позивачем та іншими військовослужбовцями Дніпропетровського гарнізону визначається списками військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на обліку в черзі у Дніпропетровському гарнізоні. Задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі може призвести до порушення прав попередніх осіб, які були раніше поставлені на облік, ніж позивач, що є неприпустимим. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Міністерство оборони України, Південно - східне територіальне квартирно - експлуатаційне управління, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпро забезпечити майора запасу ОСОБА_1 та членів його сім`ї окремою благоустроєною квартирою відповідно до вимог Законів України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деякий інших осіб та їх соціальний захист", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей" в порядку черговості, що визначена списками військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на обліку в черзі у Дніпропетровському гарнізоні.
Що стосується позовних вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльністі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, яка виразилася у неправомірній відмові у наданні інформації, залишенні без розгляду та неприйнятті рішення з питань звернення, у ненаданні вчасної, повної та обгрунтованої відповіді на звернення позивача, а також у не надісланні такої відповіді на адресу заявника суд відмовляє у задоволенні даних вимог, у зв`язку з тим, що вони були вказаним відповідачем виконані в повному обсязі. В судовому засіданні була досліджена надана відповідачем МО України інформацію про стан розподілу житла по всій групі військовослужбовців - пільговиків з моменту постановки позивача на облік, інформацію про кількість наданих пільговикам квартир, номер позивача у черзі станом на 2005 рік, динаміку його просування по черзі, або будь яку іншу інформацію стосовно ОСОБА_1 з моменту постановки його облік. Після дослідження вищевказаної інформації, суд приходить до висновку, що відповідачем МО України порушено вимоги чинного законодавства та право позивача на отримання житла у встановлені строки.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожна особа має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися конкретним способом захисту свого права.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію в квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, в біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивачів. Однак, належних доказiв відповідачами до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачами цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів про надання їм житла, перешкоди в цьому, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивачів. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково.

Не може суд прийняти до уваги не визнання представниками відповідачів позовних вимог, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги задовольнити частково і визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка виразилась у незабезпеченні майора запасу ОСОБА_1 та членів його сім`ї у складі дружини ОСОБА_2 , дочок ОСОБА_3 і ОСОБА_4 житловим приміщенням для постійного проживання відповідно вимог Законів України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деякий інших осіб та їх соціальний захист", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей", зобов`язати Міністерство оборони України, Південно-східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська забезпечити майора запасу ОСОБА_1 та членів й сім`ї окремою благоустроєною квартирою, як такого, що має право на забезпечення житлом протягом одного року після звільнення з військової служби відповідно до вимог Законів України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деякий інших осіб та їх соціальний захист", «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей» в передбаченому законом порядку в порядку черговості, що визначена списками військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на обліку в черзі у Дніпропетровському гарнізоні; у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обгрунтований і підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, Законами України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деякий інших осіб та їх соціальний захист", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей", ст. 9, 64 ЖК України, ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка виразилась у незабезпеченні майора запасу ОСОБА_1 та членів його сім`ї у складі дружини ОСОБА_2 , дочок ОСОБА_3 і ОСОБА_4 житловим приміщенням для постійного проживання відповідно вимог Законів України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деякий інших осіб та їх соціальний захист", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей".
Зобов`язати Міністерство оборони України, Південно-східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська забезпечити майора запасу ОСОБА_1 та членів й сім`ї окремою благоустроєною квартирою, як такого, що має право на забезпечення житлом протягом одного року після звільнення з військової служби відповідно до вимог Законів України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деякий інших осіб та їх соціальний захист", «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей» в передбаченому законом порядку в порядку черговості, що визначена списками військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на обліку в черзі у Дніпропетровському гарнізоні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -