Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №311/491/17 Головуючий у 1 інстанції Степаненко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/3961/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

При секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2017 року у справі за позовомОСОБА_3 до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Василівська районна державна адміністрація Запорізької області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Головне територіальне управління юстиції в Запорізькій області, ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, продовження строку для прийняття спадщини, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Василівська районна державна адміністрація Запорізької області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Головне територіальне управління юстиції в Запорізькій області, ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, продовження строку для прийняття спадщини, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

В позові зазначав, що його батько - ОСОБА_8, помер 03 липня 2000 року в м. Запоріжжі від фіброзно-кавернозного туберкульозу легень, похований на громадському кладовищі в с.Подове Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області.

Батько до дня своєї смерті проживав один за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Центральна (Леніна)АДРЕСА_1 та на день смерті з ним ніхто не був зареєстрований.

Квартира АДРЕСА_2 (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 1999 року, належала батькові.

На момент смерті батька, йому було повних 11 років 9 місяців, тобто, він був малолітньою особою.

За життя його батьки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були засуджені до позбавлення волі, відбували покарання, зловживали спиртними напоями, ним не цікавились та не виконували свої батьківські обов'язки належним чином, в місцях позбавлення волі піддавались примусовому лікуванню від наркоманії. ОСОБА_8 страждав на туберкульоз, що виключало можливість проживання разом із ним малолітнього сина.

Він був позбавлений батьківського піклування ще за життя своїх батьків, а з огляду на хворобу батька, був позбавлений можливості проживати з ним, у тому числі, на момент відкриття спадщини.

Після смерті батька, він злочинним шляхом був позбавлений можливості прийняти спадщину фактичним прийняттям квартири, що належала батькові, шляхом прийняття вказаного майна в управління, тому що у квартиру його, як спадкоємця, не допускали, а оскаржити ці дії до правоохоронних органів він не міг, тому що був позбавлений батьківського піклування та був в той час малолітнім. Заява нотаріусу ним не була подана, з тих причин, що він був малолітнім, як на день відкриття спадщини так і на протязі наступних 6 місяців після відкриття спадщини, протягом яких він мав подати заяву про прийняття спадщини, а мати не виконала свій обов'язок в його інтересах, тому що постійно, після звільнення з місць позбавлення волі, зловживала спиртними напоями, практично не цікавилась його життям.

На даний час вул. Леніна в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області перейменована на вул. Центральну.

Квартира АДРЕСА_2 (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 1999 року після смерті ОСОБА_10, належала ОСОБА_8, який помер 03 липня 2000 року.

Він звернувся до Василівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але згідно з роз'ясненням нотаріуса №672/01-16 від 10.11.2016 року, він пропустив строк для прийняття спадщини та йому рекомендовано звернутися до суду з питання встановлення додаткового строку.

Про те, що квартирою, яка належала батькові, користуються сторонні особи, він здогадувався, але достовірних даних про порушення свого права та осіб, що його порушили, він не мав, тому що на момент вчинення правочинів був малолітнім і мав часткову цивільну дієздатність, а мати ним не займалась.

У 2010 році він звернувся до правоохоронних органів.

Про осіб, що порушили та про порушення своїх прав на спадщину, він дізнався тільки ознайомившись 18.03.2016 року через представника з матеріалами дослідчої перевірки №690/10 ЖРЗПЗ №1060 від 19.03.2010 року, що підтверджується постановою Василівського районного суду Запорізької області від 04.04.2010 року. Саме з дня ознайомлення з матеріалами дослідчої перевірки він дізнався про порушене право та про осіб, що його порушили, та, вважає, що саме з цього дня почався перебіг строку позовної давності за цим позовом, що дає підстави для висновку, що строк позовної давності не сплив та не пропущений.

Після того, як він дізнався про своє порушене право, він звертався до осіб, що його порушили, для того, щоб дійти згоди про мирне вирішення спору, але ці особи вважають, що діяли в законний спосіб.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати договір дарування квартири №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (на момент укладання правочину - Леніна), у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області від 05 липня 2000 року, укладений між ОСОБА_4, що діяв від імені ОСОБА_8 на підставі доручення від 01 липня 2000 року, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №2582, - недійсним у цілому з моменту його укладення; - витребувати нерухоме майно - квартиру №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (на момент укладання правочину - Леніна), у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, з чужого незаконного володіння громадянкою ОСОБА_11 та повернути вказане нерухоме майно йому; - продовжити йому строк на прийняття спадщини після стерті батька - ОСОБА_8; - визнати за ним право власності на квартиру №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, що складається з двох кімнат житловою площею 28, 3 м", загальною площею 49,9 м2, в порядку спадкування за законом після смерті - ОСОБА_8, який помер 03 липня 2000 року.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є: ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

03 липня 2000 року ОСОБА_8 помер.

Після смерті ОСОБА_8 залишилося спадкове майно, яке складалося з квартири АДРЕСА_2 (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.05.1999 року, копія якого є в справі.

Відповідно до ст..ст.527, 529 ЦК України 1963 року, ОСОБА_3 являвся спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька.

Згідно до ст. 549 ЦК України 1963 року діями, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини визначається фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном або подача до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З листа Василівської державної нотаріальної контори №603/01-36 від 18.10.2016 року вбачається, що після смерті ОСОБА_12 спадкова справа не заводилась, з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався.

З довідки №203 від 23 лютого 2016 року, виданої КУП «Наш Дім» ДМР, ОСОБА_8 до дня своєї смерті проживав один за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Центральна (Леніна)АДРЕСА_1 та на день його смерті з ним ніхто не був зареєстрований.

На день смерті батька позивачеві було 11 років, отже, відповідно до ст.14 ЦК України 1963 року, угоди від його імені могла укладати його мати, у тому числі, в інтересах сина мала право звернутися до нотаріальної контори, відповідно до ст.549 ЦК України 1963 року, з заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Судом першої інстанції встановлено, що мати позивача не була позбавлена батьківських прав, не була визнана недієздатною, а той факт, що вона, як і його батько, була засуджена вироком від 20.06.1995 року Василівського районного суду Запорізької області, не може бути сприйнято судом, як поважна причина, з якої вона не звернулася до нотаріальної контори в інтересах сина.

На день смерті батька - ОСОБА_8, мати позивача - ОСОБА_9 вже була звільнена з місць позбавлення волі.

З довідки Новодніпровської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області від 29.02.2016 року вбачається, що позивач був зареєстрований та проживав разом зі своєю матірю в с.Подове, вул. Першотравнева,23 Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, у тому числі, в період 1996-2005 роки.

Згідно відповіді Камянсько-Дніпровської райдержадміністрації Запорізької області від 12.08.2016 року слідує , що позивач на обліку дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, зокрема, в період з 2000 року, не значився.

ОСОБА_9, померла 23.12.2008 року.

Судом встановлено, що після досягнення повноліття у 2006 році, та до 20.02.2017 року позивач не звертався до суду з позовом про продовження строку на прийняття спадщини, фактично позивач в управління або володіння спадковим майном також не вступав.

Відповідно до ст.550 ЦК України 1963 року, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Відповідно до ч. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» N 7 від 30.05.2008 року, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині продовження строку на прийняття спадщини, оскільки позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що строк на звернення з заявою про прийняття спадщини пропущено ним з поважних причин.

Майно, належне ОСОБА_8 відсутнє, оскільки, 05.07.2000 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_8, який помер 03.07.2000 року, на підставі доручення від 01.07.2000 року, яке витратило свою силу з часу смерті ОСОБА_8, відповідно до ст.69 ЦК України 1963 року, та ОСОБА_5, було укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_3 (Центральна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, відповідно до якого, ОСОБА_5 стала власником зазначеної квартири.

31 жовтня .2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, посвідчений приватним нотаріусом.

Зідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст.ст.387,388 ЦК України, лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, а іншим шляхом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що відповідно до ст.387 Цивільного кодексу України та ч.3 ст.10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача

Отже, позивач не є однією зі сторін правочину, а саме Договору дарування квартири №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області від 05 липня 2000 року, який є предметом даного позову, не є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, не є власником зазначеної квартири, оскільки пропустив без поважних причин строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та не має право на спадкове майно, а тому, його права на зазначене майно не порушено.

ОСОБА_6, як власниця квартири, яка є предметом даного спору, має право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. ЇЇ право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.321 ЦК України, вона не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні.

Судова колегія вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено строки, передбачені ст.ст.256-257 ЦК України, звернення до суду з даними позовними вимогами, про поновлення яких позивач не просив суд, належні та достатні докази на підтвердження поважності їх пропуску суду не надав, але, разом з тим, застосування строків позовної давності суд обґрунтовано визнав безпідставними, враховуючи положення п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, відповідно до якого: «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього...».

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: