Справа № 357/8721/16-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/907/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 22 13.04.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

08.08.2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Автосоюз» було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008114. В якості обєкта лізингу виступав транспортний засіб VW Tiguan FL 2, OTDI 2013 року випуску вартістю 40 200,00 доларів США, що в еквіваленті становило 326 665,20 грн.

02.12.2013 року між позивачем, ТОВ «Порше Лізинг Україна»та ТОВ «Автосоюз» було укладено угоду про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг, відповідно до якого сторони домовились змінити лізингоодержувача ТОВ «Автосоюз» на нового ОСОБА_2, з передачею їй усіх прав та обовязків сторони, визначених договором про фінансовий лізинг.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки договір про фінансовий лізинг поєднує в собі елементи як договору купівлі-продажу так і елементи договору оренди (найму), позивач вважає, що він має бути посвідчений нотаріально, чого в даному випадку зроблено не було. За таких умов на думку позивача у відповідності до ч.1 ст. 220 ЦК України договір фінансового лізингу є нікчемним.

Окрім наведеного, в п.3.6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу сторони погодили умову, за якою у випадку, якщо лізингоодержувачем є фізична особа, контракт укладається з метою забезпечення особистих потреб лізингоодержувача, що не повязані з його господарською діяльністю. Зважаючи на наведене, на угоду про заміну лізингоодержувача поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», згідно п.7 ч.1 ст.21 якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином.

Пунктом 6.4.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу сторони встановили змінну відсоткову ставку, яка є залежною від розміру ставки LIBOR для доларів США /EURIBOR для Євро. На думку позивача, встановивши такий порядок визначення розміру відсоткової ставки, відповідач ввів позивача в оману, чим порушив вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того факт введення її в оману підтверджується ще тим, що відповідач не зазначив в договорі розмір трьохмісячної ставки LIBOR, відповідно до якої було обраховано перший лізинговий платіж у розмірі еквівалентному 494,09 доларів США у вигляді відсотків та комісій. Також, відповідач не зазначив ні в Договорі, ні в додатках до нього того, чи є розмір трьохмісячної ставки LIBOR визначенням місячного, квартального, піврічного обрахунку процентної ставки у реальному відсотковому вимірі по відношенню до обсягу фінансування. Враховуючи, що ні норми ЗУ «Про фінансовий лізинг», ні положеннями ЦК України, якими регулюються лізингові взаємовідносини, ні самим Договором фінансового лізингу не встановлено порядок визначення максимальної процентної ставки по розрахунку лізингових платежів, позивач вважає, що можливо застосувати аналогію закону та керуватись нормами ЦК України, а саме ч.ч. 4-6 ст. 1056-1. Вказувала, що у договорі не вказано максимальний розмір збільшення процентної ставки; застосований порядок розрахунку змінюваної процентної ставки не дозволяє точно визначити її розмір на будь-який момент протягом строку дії договору; договір лізингу та додатки до нього не містять посилань на джерела інформації, які б підтверджували ту чи іншу ставку LIBOR на певний період. Не погоджується позивач й з іншою частиною плати за договором комісією, вважаючи, що цим ТОВ «Порше Лізинг Україна» також ввів позивача в оману.

Крім того зазначала, що обраний відповідачем спосіб визначення грошового еквіваленту ціни обєкта лізингу та лізингових платежів в доларах США є таким, що вводить споживача в оману, оскільки позивач фактично позбавлений можливості провести перевірку правильності та достовірності нарахування лізингових платежів, оскільки відсутнє джерело інформації про «обмінний курс безготівкових операцій» і на сайті відповідача також відсутня інформація про обмінний курс безготівкових операцій. Відповідно до загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу позивачем виставлялися рахунки фактури, в яких було визначено гривневий еквівалент платежу передбаченого в Графіку, однак в рахунках-фактурах не було визначено курс гривні до долара США, що не дає змоги позивачу перевірити правильність визначення гривневого еквіваленту.

У звязку з наведеним позивач просила суд визнати недійсним угоду про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг від 08.08.2013 року, що укладена між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» 02.12.2013 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Обґрунтувала апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що нею не надано належних доказів щодо введення її відповідачем в оману під час укладення спірних договорів. Вказує, що судом не взято до уваги доводи її позовної заяви. Вважає висновки суду такими, що не відповідають вимогам закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача на наявність підстав для визнання договору недійсним через введення її в оману при його підписанні та застосування несправедливих умов по відношенню до неї. З наведеними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими. Так, при підписанні угоди про зміну лізингоодержувача позивач була ознайомлена з усіма умовами договору лізингу та погодилася з ними. При цьому позивач сама підтвердила, поставивши відповідний підпис, що їй розяснено усю інформацію, яку вона потребувала, що має відношення до укладення та порядку виконання умов договору лізингу. Умови лізингу є чіткими та однозначними, відтак посилання позивача на приховування необхідної інформації або введення в оману не відповідають дійсним обставинам. При цьому визначення розміру платежів в залежності від зміни офіційних індексів або курсу валюти не порушує вимог законодавства та не може вважатися приховуванням інформації або введенням в оману. Укладаючи договір, сторона володіє інформацією щодо порядку встановлення та зміни таких платежів та приймає рішення про прийнятність для неї чи ні такого способу визначення їх розміру. Не є така зміна й односторонньою, оскільки прямо залежить від чітко визначених при укладенні договору чинників.

Судом першої інстанції було ретельно досліджено умови договору, яким в рішенні було дано відповідну оцінку, в результаті чого суд прийшов до висновку про відсутність порушення положень ст.ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено можливість визнання договору недійсним з підстав укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької діяльності. Не було допущено при укладенні спірного договору й порушень інших нормативних документів, зокрема Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг».

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується й з позицією суду першої інстанції стосовно посилань позивача на недійсність договору через відсутність його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи, договір лізингу був укладений 08.08.2013 року між двома юридичними особами в письмовій формі, підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками, що відповідає вимогам ст. 207, ч. 1 ст. 208 ЦК України та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Чинне законодавство України не містить умов, згідно якого такий договір мав би укладатися в нотаріальній формі.

Згідно із ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо зміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Як вбачається з угоди про заміну лізингоодержувача, вона укладена у письмовій формі, як і договір про фінансовий лізинг, підписана сторонами та засвідчена печатками з боку юридичних осіб, та є договором про заміну сторони у зобовязанні з правами та обовязками попереднього лізингоодержувача. За таких умов підстави для задоволення вимоги про визнання договору з усіма його додатками недійсним через недотримання нотаріальної форми при його укладенні не відповідають вимогам закону.

Не відповідають вимогам закону й посилання позивача на положення норм закону, які регулюють кредитні правовідносини, оскільки це суперечить вимогам ст. 806 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», чому судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні також була дана відповідна правова оцінка.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_3