ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1866/17
Провадження № 2/210/1381/17
У Х В А Л А

іменем України

"12" травня 2017 р.

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, розглянувши позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 до Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» про визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників, та зобовязання вчинити дії у порядку захисту прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

10 травня 2017 року позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом.

Ознайомившись із змістом позовної заяви та додатками до неї, вважаю, що вона не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, якою передбачено, що до позовної заяви має бути додано документ, що підтверджує сплату судового збору, однак до позовної заяви зазначений документ не додано та зазначено позивачами про звільнення їх від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, позивачами заявлено дві вимоги немайнового характеру, а саме: про визнання за ними як споживачами права на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Криворіжгаз»; про зобовязання ПАТ «Криворіжгаз» в термін до 01 січня 2018 року здійснити за власний рахунок забезпечення та установку індивідуальних газових лічильників їх як побутових споживачів.

Разом із тим, позиція позивачів щодо звільнення їх від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» не може заслуговувати на увагу, виходячи з наступного.

Так, до 01 вересня 2015 року споживачі, які зверталися до суду з позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, звільнялися від сплати судового збору на підставі пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, відтепер, статтю 5 Закону України «Про судовий збір» викладено в новій редакції, в якій відсутнє посилання на споживачів як про позивачів, які звільняються від сплати судового збору.

Проте, в Закон України «Про захист прав споживачів» не внесено змін, і відповідно до ч.3 ст.22 Закону, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

В той же час, саме Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, яким визначаються правові засади справляння судового збору та звільнення від сплати судового збору.

Крім того, Закон України «Про судовий збір» є спеціальним нормативно правовим актом, що регулює сплату судового збору, та прийнятий в часі пізніше порівняно з нормою ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

До того ж, в Законі України «Про судовий збір» міститься вичерпний перелік пільг щодо сплати судового збору, коло осіб та підстав їх звільнення від сплати судового збору.

Виходячи з викладеного вище, можна зробити однозначний висновок про те, що за вимогами діючого законодавства, споживачі повинні сплачувати судовий збір на загальних підставах.

Зазначений висновок був зроблений з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких, у випадку колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного і того ж питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у випадку, коли про скасування старих норм прямо зазначено у новому законі, так і у випадку, коли таких застережень у новому законі немає.

Позиція суду з цього питання узгоджується із висновками Верховного Суду України, які містяться в ухвалі суду від 02 червня 2016 року у справі №6-1303ц16.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя №R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Суд акцентує увагу позивачів на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «ОСОБА_20 де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд, в тому числі представлення оригіналу квитанції про сплату судового збору (ч.5 ст.119 ЦПК України) є імперативним правилом в тому числі і для суду.

Як вбачається з позовної заяви, позивачами заявлено дві вимоги немайнового характеру.

Пунктом 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено на 2017 рік прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня, - 1600,00 гривень.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір», який діє на дату звернення з позовною заявою, встановлені ставки судового збору в таких розмірах: за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана: фізичною особою але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 640,00 гривень.

Таким чином, для розгляду вищевказаного позову позивачам необхідно сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі 640,00 гривень, за кожну із вимог немайнового характеру, до державного бюджету.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, передбачених ст.ст.119 і 120 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.119, 121 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 до Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» про визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників, та зобовязання вчинити дії у порядку захисту прав споживачів, - залишити без руху, про що повідомити позивачів.

Надати позивачам пяти денний строк з дня отримання ухвали суду, для виправлення недоліків.

Розяснити позивачам, що у випадку не усунення наведених в ухвалі недоліків у встановлений строк, позовна заява буде вважатись не поданою і підлягає поверненню.

Ухвала може бути оскаржена в частині визначення розміру судового збору та щодо недотримання правил підсудності, у встановлений законом строк і порядок, передбачений ст.ст.293, 294 ЦПК України.

Суддя: Н. Ю. Вікторович