АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5174/17 Головуючий 1-ї інстанції Мамалуй М.В.
Категорія: Спори, що виникають із
договорів купівлі-продажу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору комісії та скасування його державної реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

10 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та, уточнивши його, просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру №153, по вул. Гвардійців Широнінців, буд. №44 в м. Харкові, визнати недійсним договір комісії щодо здійснення продажу її квартири, укладений 26 січня 2009 року між нею та ОСОБА_4, договори позики та іпотеки, укладені 26 січня 2009 року між нею та ОСОБА_9, договір купівлі-продажу квартири від 11 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_4, на підставі договору комісії, та ОСОБА_1, зобовязати ОСОБА_4 відшкодувати їй 120 000, 00 грн., а ОСОБА_1 100 000, 00 грн. майнової шкоди та виселити його з квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на ті обставини, що зазначена квартира належала їй на праві власності і вона не мала на меті її продавати, укладаючи оспорювані договори не розуміла їх змісту та правових наслідків, вважала, що укладає кредитний договір, а договір комісії вважала страховим полісом на випадок неповернення кредиту.

Крім того, оспорювані договори порушують права неповнолітньої дитини на користування квартирою, оскільки укладені без згоди органу опіки та піклування.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2010 року, позовні вимоги розєднані у самостійні провадження, ухвалою від 26 травня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди залишені без розгляду.

У травні 2010 року неповнолітній ОСОБА_3, законним представником якого є ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору комісії, скасування його державної реєстрації і зобовязання державної нотаріальної контори внести відповідні зміни до державного реєстру правочинів, посилаючись на ті обставини, що оспорюваним договором комісії порушені його права на користування житлом.

Зазначений позов ОСОБА_3 обєднаний з первинним позовом ОСОБА_2 в одне провадження .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір комісії квартири від 26 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ,та скасовано його державну реєстрацію.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду від 06 квітня 2016 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи позивач заявив клопотання про залучення до участі в справі у якості третіх осіб ОСОБА_11, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Ухвалами Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2016 року та від 31 січня 2017 року зазначені особи були залучені до участі у справі, також в якості третьої особи була залучена ОСОБА_8

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору комісії та скасування його державної реєстрації задоволено частково.

Визнано недійсним договір комісії від 26.01.2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр №152, та скасовано його реєстрацію.

В інших вимогах відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення , яким в задоволенні позову про визнання договору комісії недійсним відмовити в повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

При розгляді справи судом першої інстанції необґрунтовано не була взята до уваги правова позиція Верховного суду України, викладена по справі № 6-384 цс15 в постанові від 30 вересня 2015 року, відповідно до якої неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно не може бути підставою для визнання договору недійсним за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини.

Крім того, суд не взяв до уваги, що договір комісії не був спрямований на безпосередньо розпорядження нерухомим майном і покликаний лише створити певні речові права в майбутньому.

За таких обставин будь-які підстави для визнання недійсним договору комісії у звязку з його укладенням без згоди органів опіки та піклування відсутні.

Крім того, суд ухвалив судове рішення за позовними вимогами ОСОБА_2, проте, ухвалою суду зазначені позовні вимоги були залишені без розгляду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Інші учасники в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а. с. 256 264) .

Вислухавши пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору комісії від 26 січня 2009 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_2В, та скасування державної реєстрації даного договору, суд першої інстанції виходив із того, що зазначений договір був укладений без згоди органів опіки та піклування, у звязку з чим зазначеним договором були порушені права неповнолітньої дитини, зважаючи на що, цей договір є недійсним.

Колегія суддів вважає, що погодитись із зазначеними висновками суду першої інстанції у повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання , зокрема щодо наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та наведені докази на їх підтвердження, інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їх правовідносини.

Проте, рішення суду першої інстанції даним вимогам закону у повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами, що ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Московською районною радою міста Харкова 16 січня 2007 року, у якій з нею були зареєстровані та проживали її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та тітка ОСОБА_12 (а. с. 20, 22-23, 24 т. 1).

26 січня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір комісії, відповідно до якого комісіонер діє за дорученням комітента, вчиняючи правочини в інтересах комітента та за його рахунок, але від свого імені створюючи для комітента певні юридичні наслідки, а саме, здійснює продаж однокімнатної квартири №153, що розташована за адресою: місто Харків, вул. Гвардійців Широнінців, будинок №44, загальною площею 33,0 кв. м, житловою площею 16, 2 кв. м ( а. с. 27 т.1).

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно зі ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього кодексу України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні зазначеного правочину були порушені вимоги ст. 12, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки зазначений договір комісії був укладений без згоди органів опіки та піклування, тоді як були вирішені питання прав неповнолітньої дитини на житло.

Проте, із зазначеного договору комісії вбачається, що за наслідками укладеного договору не відбувалося безпосереднє розпорядження нерухомим майном, належним на праві власності ОСОБА_2, не змінювався власник зазначеної квартири, оспорюваний договір комісії надавав право комітенту в майбутньому зібрати необхідні документи і продати належну позивачу на той час квартиру.

Отже, договір комісії не спрямований на безпосередньо розпорядження нерухомим майном і покликаний створити певні речові права лише в майбутньому.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що зазначеним договором були порушені права неповнолітньої особи ОСОБА_2В, на майно не відповідають вимогам матеріального закону, у звязку з чим не можуть бути визнані правильними.

Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, зазначено, що норми ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання цього договору недійсним є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення внаслідок його укладення майнових прав дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини 1 статті 355 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначені обставини необґрунтовано визнанні судом першої інстанції правовою підставою для визнання договору комісії недійсним.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної по справі № 6-1002цс15 від 30 вересня 2015 року, власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дії.

Неправдиве повідомлення батьками, які одночасно є законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке є предметом правочину, не може бути підставою для визнання правочину за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини.

Судом зазначену постанову не взято до уваги без наведення будь-яких мотивів.

Проте, при розгляді справи було встановлено, що при укладенні зазначеного договору, а також договорів позики, іпотеки, ОСОБА_2 надала довідку про проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 та реєстрацію тільки ОСОБА_2, тобто надала відомості, які не відповідали дійсності.

Отже, колегія суддів вважає, що даним обставинам судом першої інстанції також не надано належної оцінки, хоча вони мають суттєве значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Крім того, рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири (а. с. 185 191).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що права ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, порушені не були.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушеннями норм матеріального права.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції ст. 11 ЦПК України, з посиланням на те, що суд задовольнив позовні вимоги, які безпосередньо ОСОБА_2 заявлені не були.

З матеріалів справи вбачається, що після розєднання позовних вимог ОСОБА_2 були залишені без розгляду позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди (а. с. 35-36, 71).

Ухвала про залишення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання договору комісії недійсним в матеріалах справи відсутня.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що предметом розгляду суду першої інстанції повинні бути як позовні вимоги ОСОБА_2, так і ОСОБА_3

З судового рішення вбачається, що суд розглядав позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 (а. с. 136-138 том 2).

За таких обставин, вимоги ст. 11 ЦПК України судом першої інстанції порушені не були.

Але, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 в 2011 році досяг повноліття, у звязку із чим він набув процесуальну дієздатність і вправі брати участь у розгляді справи самостійно.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про визнання договору комісії недійсним та скасування його державної реєстрації.

В зазначеній частині колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовляє.

При ухвалені нового рішення колегія суддів виходить із того, що при укладенні оспорюваного договору комісії, права неповнолітнього ОСОБА_13 на житло порушені не були, оскільки договір комісії не спрямований на безпосереднє розпорядження нерухомим майном і надавав комісіонеру лише право в подальшому на розпорядження нерухомим майном.

Таким чином, права неповнолітнього, при наявності у нього права на користування спірною квартирою, яка в подальшому була відчужена на підставі договору купівлі-продажу, могли бути порушені лише під час продажу квартири.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-396цс15.

З інших підстав договір комісії позивачами не оспорювався. Тому, правових підстав для врахування доводів ОСОБА_2 щодо недійсності договору комісії з інших підстав, не можуть бути взяті до уваги.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобовязання державної нотаріальної контори внести відповідні зміни до державного реєстру правочинів колегія суддів не вбачає, оскільки воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст .ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 2,4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. 315, ст. 317, ст. 319, ст. 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору комісії від 26.01.2009 року та скасування його державної реєстрації скасувати.

Ухвалити нове рішення в цій частині.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору комісії від 26 січня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр № 152, та скасування його державної реєстрації відмовити.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобовязання державної нотаріальної контори у Московському районі м. Харкова внести зміни до державного реєстру правочинів у звязку із скасуванням державної реєстрації правочину договору комісії від 26 січня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр №152 щодо однокімнатної квартири №153, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, будинок №44 - залишити без змін

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання ним законної сили.

Головуючий А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_14