Справа № 465/2810/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/5376/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2013 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на утримання дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1500 грн. щомісячно на дитину починаючи з 22.03.2013 року і досягнення нею повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 додаткові витрати, що викликані особливими обставинами на лікування дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 в сумі 5000 грн. на рік до досягнення донькою повноліття або до припинення обставин, які дають право на стягнення таких додаткових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст.367 ЦПК України.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави у розмірі 229,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що заочне рішення суду постановлено на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, крім того, наявні і інші обставини, які суттєво впливають на рішення суду у справі. Зокрема зазначає, що суд не взяв до уваги той факт що у нього є на утриманні інші діти, а саме син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. який на даний час перебуває у Кананді, де навчається та потребує постійної фінансової допомоги, яку він йому надає. Також, суд не врахував той факт що він проживає разом з непрацездатною матір'ю ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_5, яка потребує коштовного лікування та стороннього догляду, утримання. Окрім того, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та на момент подання апеляційної скарги, він не може сплачувати такий судовий збір оскільки йому не вдається працевлаштуватись, а відтак просить суд скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково і призначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі 363 гривень.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII (дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою утримання дитини.

У разі визначення аліментів у частці від заробітку (доходу) одного з батьків (ч. 1 ст. 183 СК України), розмір конкретної частки від заробітку батьків дитини законодавством не встановлено.

Стаття 184 СК України передбачає, що якщо платник аліментів маєтне регулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інгих обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі , підлягає індексації відповідно закону.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, а саме не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що стверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, актовий запис № 4066, донька проживає разом з позивачкою за адресою АДРЕСА_1, що сторонами не заперечувалося.

Судом першої інстанції також встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, що відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні доньки.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки, суд першої інстанції вірно виходив з того, що обов'язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, разом з тим відповідач, як батько дитини, що зобов'язаний таку допомогу надавати, кошти на утримання дітей не надає, не виконує обов'язку, передбаченого ст. 180 СК України, і за встановлених обставин прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

З врахуванням вищезазначених обставин, те, що утримувати дитину зобов'язані обоє із батьків, як в період спільного проживання, так і після розірвання шлюбу, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання дитини аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно починаючи з 22.03.2013 року і досягнення нею повноліття.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов'язання, яке є в обох із батьків і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Враховуючи рівність обов'язків батьків щодо матеріального утримання дитини, обставини, які свідчать про те, що матір має стабільний дохід, не звільняють відповідача від повноцінного (рівного) батьківського обов'язку по утриманню їх спільних дітей, адже колегією суддів не встановлено наявність об'єктивних обставин, які б перешкоджали отриманню відповідачем більших доходів, отримання більш високооплачуваної роботи, щоб забезпечити належне виконання ним обов'язку з утримання доньки. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, доказів про наявність у відповідача інших утриманців, яких за законом він зобов'язаний утримувати, останнім до суду апеляційної інстанції подано не було.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неможливості сплачувати призначений судом розмір аліментів є безпідставними, оскільки колегія суддів вважає, що ним на підставі належних та допустимих доказів не доведено того, що він за станом здоров'я чи інших обставин, що мають значення для визначення можливості сплачувати аліменти, не в змозі сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом першої інстанції, оскільки він є працездатним, а тому повинен брати участь в утриманні дитини, забезпечуючи її потреби в їжі, одязі тощо, у визначеному судом розмірі.

Крім того, відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені витрати на лікування дитини в розмірі 78 534,00 польських злотих за проведену операцію в клініці м. Варшава (Республіка Польща) по встановленю кохлеарного імплантанту та 7000 польських злотих за проведену повторну операцію по заміні імплантанта, що підтверджуються квитанціями від 26.02.2007 року та 05.03.2007 року (а.c. 7-8).

Колегія суддів не вважає, що вищезазначені доводи апелянта є такими, що спростовують висновок суду першої інстанції про стягнення коштів на утримання доньки, оскільки відповідач не є інвалідом, і ні за віком, ні за станом здоров'я не є непрацездатним, може бути працевлаштованим та отримувати дохід, а також враховує відсутність у нього на утриманні інших дітей, непрацездатної дружини, а також інші обставини, які мають істотне значення, і беручи до уваги те, що відповідач, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надав належних доказів на підтвердження того, що він є інвалідом чи має незадовільний стан здоров'я, що перешкоджає його працевлаштуванню чи наявності у нього на утриманні інших дітей чи непрацездатних членів сім'ї, погоджується судом першої інстанції про підставність позову ОСОБА_3, оскільки на думку колегії суддів відсутність офіційного, постійного місця роботи не звільняє його від обов'язку по утриманню своєї дочки, зважаючи на те, що кожний із батьків несе однаковий обов'язок по утриманню дітей. Висновок суду про стягнення кошів на утримання доньки сторін достатньо обґрунтований та мотивований.

Зважаючи на наведене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення додаткових витрати на дитину, що викликані особливими обставинами, а саме витратами на лікування в розмірі 5000 грн. на рік до досягнення донькою повноліття або до припинення обставин, які дають право на стягнення таких додаткових витрат.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відтак, на думку колегії суддів, рішення районного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам та доказам по справі в їх сукупності і присуджений ним розмір аліментів відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості.

Оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета