Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/1091/17 Головуючий у 1 інстанції:Турбіна Т.Ф.
№ провадження 22-ц/778/3680/17 Суддя-доповідач: Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суд з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним.

В позові зазначали, що 13.06.2008 року між ОСОБА_6 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/17-39/1720-34, відповідно до якого ОСОБА_6 отримав кредитні кошти в сумі 46900,00 доларів США для придбання квартири, процентна ставка 14% річних, строк користування кредитом до 12.06.2018р.

У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором між позивачами та Банком був укладений Договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Також між ОСОБА_3 і Банком було укладено договір поруки від 13.06.2008р. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя поруку ОСОБА_3 за вказаним договором визнано припиненою.

В обґрунтування свого позову позивачі посилаються на ті ж підстави, з яких було визнано припиненою поруку ОСОБА_3, а саме на те, що іпотекодавці ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не були повідомлені про укладення додаткової угоди №4 між ОСОБА_6 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», якою пролонговано дію Кредитного договору до 12.06.2028 року. Позивачі звернулися до Банку з пропозицією визнати з цих підстав договір іпотеки недійсним, однак Банк відмовив у цьому, вказавши, що договір іпотеки буде діяти до повного виконання зобов'язання позичальником за основним договором.

Вважають, що відповідач і боржник укладаючи вказану додаткову угоду, діяли всупереч ст. 19 Закону України «Про іпотеку», договір іпотеки не відповідає вимогам п.2 ч.І ст. 18 Закону України «Про іпотеку», оскільки в ньому не зазначено зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, що є істотними умовами, які повинен містити іпотечний договір.

Банком порушено вимоги п. 3.1.6 договору іпотеки і не здійснено переоцінку предмета іпотеки, порушено п.п. 9.3, 9.4 договору іпотеки і не дотримано норми ч. 4 ст. 203 ЦК України щодо форми, в якій має вчинятися правочин.

З наведених підстав позивачі просили суд визнати договір іпотеки від 13.06.2008 року недійсним в повному обсязі, скасувати накладену 13.06.2008р. заборону на відчуження квартири, переданої в іпотеку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що 13 червня .2008 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 46900 доларів США на строк до 12.06.2018 року для придбання квартири. Процентна ставка за користування кредитом складає 14% річних.

Згідно п.1.1.3.1 кредитного договору виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечується іпотекою квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, ОСОБА_4

13 червня 2008 року між ОСОБА_3 і Банком було укладено договір поруки №014/17-39/1720-34/1, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником боргових зобов'язань перед банком в повному обсязі таких зобов'язань.

На виконання п.1.1.3.1 кредитного договору між ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки №014/17-39/1720-34/1 від 13 червня 2008 року, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках.

30 січня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 була укладена додаткова угода № 4 до кредитного договору від 13.06.2008 року, відповідно до якої на період з 30.01.2009р. до 29.01.2010р. процентна ставка за користування кредитом складає 11%, з 30.01.2010р. встановлюється на попередньому рівні 14% річних, а також було збільшено строк користування кредитом до 240 місяців і дата остаточного погашення кредиту 12 червня 2028 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2016р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06.09.2016р., порука ОСОБА_3 визнана припиненою, оскільки установлення додатковою угодою до кредитного договору збільшеного строку кредитування без згоди поручителя збільшило обсяг відповідальності останнього.

Згідно позовної заяви, іпотеко давці заявляючи вимогу про визнання недійсним договору іпотеки, виходять з тих обставин, що стали підставою для припинення поруки.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», ст.ст.1,11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Згідно ст.546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст.ст. 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Обґрунтовуючи позов, позивачі посилаються також на невиконання Банком умов п.3.1.6 договору іпотеки, яким передбачено, що у разі пролонгації кредитного договору іпотекодержателем здійснюється переоцінка предмету іпотеки.

Проте, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як на підставу недійсності договору іпотеки позивачі посилаються на його невідповідність вимогамч.4 ст. 203 ЦК України, яка встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом,та п.2 ч.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до змісту п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити істотні умови, зокрема, зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

За змістом ч. 2 ст.18 Закону України «Про іпотеку», у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних у частині першій цієї статті істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Як вбачається зі спірного договору іпотеки №014/17-39/1720-34/1 від 13 червня 2008 року, він укладений з дотриманням всіх вимог закону, в тому числі п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Договір іпотеки укладено в письмовій формі, він підписаний всіма сторонами, посвідчений в нотаріальному порядку, до Державного реєстру іпотек внесено відповідний реєстраційний запис.

Іпотечний договір містить всі істотні умови, в тому числі зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

За умовами п.1.1 договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №014/17-39/1720-34 від 13.06.2008р., укладеного між Банком і боржником, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого боржник зобов'язується перед іпотекодержателем повернути кредит в розмірі 46900,00 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору.

Частиною 4 ст.3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Строк дії спірного договору іпотеки визначений у розділі 7, відповідно до змісту якого іпотека є дійсною до припинення основного зобов'язання. Згідно п. 7.2 договору, право іпотеки, та відповідно і цей договір, припиняє чинність у разі припинення боргового зобов'язання, забезпеченого іпотекою, знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодавці не замінили або не відновили предмет іпотеки, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, розірвання цього договору за угодою сторін, в інших випадках, передбачених законодавством.

Визначений у п.9.3 спірного договору іпотеки порядок внесення зміні доповнень до договору іпотеки, в повній мірі відповідає положенням ст.19 Закону України «Про іпотеку».

Згідно п. 9.4 договору іпотеки, сторони дійшли згоди, що у разі внесення змін до кредитного договору щодо зміни розміру процентів по кредиту (в тому числі при їх збільшенні) до цього договору зміни не вносяться і розмір процентів у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджуватиметься відповідними угодами про внесення змін до кредитного договору.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку , що договір іпотеки за змістом та формою відповідає нормам матеріального права, які були чинними на момент його укладення, статтям 572-577 ЦК України, статтям 1,18 ЗУ «Про іпотеку», і підстав для визнання його недійсним не існує.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: