Справа № 474/576/17
Провадження № 2/474/214/17
РІШЕННЯ

Іменем України

10.10.17 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Сальнікової О.В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

встановив:

03.08.2017р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1;

- зобов'язати СП РФО Врадіївського РВ УМВС України в Миколаївській області зняти відповідача з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 10.10.2017р., за заявою позивача від 26.09.2017р., позовну заяву в частині позовних вимог про зобов'язання СП РФО Врадіївського РВ УМВС України в Миколаївській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Позов обґрунтований тим, що позивач є власником вказаного житлового будинку. Відповідач ОСОБА_2 являється чоловіком, з яким вона 11.08.2003р., зареєструвала шлюб та 24.03.2003р. зареєструвала останнього у своєму будинку як члена сім'ї. 23.12.2014р. підставі рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області шлюб між сторонами було розірвано. Після чого подальше місце проживання відповідача їй не відомо. Позивач протягом останніх десяти років з відповідачем не підтримують зв'язок. У житловому будинку відповідач прописаний як член сім'ї. Враховуючи, що вказана особа понад рік у вказаному житлі не проживає та не користуються ним без поважної причини, позивач на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України та 405 ЦК України просила визнати останнього особою, яка втратила право на користування житловим будинком. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає, а вона позбавлена можливості розпоряджатися належним їй нерухомим майном на власний розсуд.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, просила суд їх задовольнити, при цьому пояснили, що з 2007р. до цього часу відповідач у житловому будинку не проживає та не користується ним. На даний час де він проживає їй не відомо.

Відповідач в судові засідання не з'являвся, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. 74 ЦПК України, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду у пресі), про причини своєї неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази та показання свідків, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.12.2007р. позивач купила у ОСОБА_3 ? житлового будинку по АДРЕСА_1. Вказаний договір укладений письмово та нотаріально посвідчений 05.12.2007р., зареєстрований в реєстрі за номером 1853, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 5081309 від 05.12.2007р., та зареєстровано в електронному реєстрі власності нерухомого майна 25.12.2007р.

Відповідно до рішення Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області № 2 від 15.07.2015р. "Про Перейменування вулиць по Сирівській сільській раді" АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

23.12.2014р. рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 11.08.2003р. Сирівською сільською радою Врадіївського району Миколаївської області, актовий запис № 4, розірвано. Після розірвання шлюбу змінено позивачу її шлюбне прізвище "ОСОБА_1" на її дівоче "ОСОБА_1".

Згідно довідки Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області № 597 від 02.08.2017р. позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та разом з нею по вказаній адресі зареєстрований також відповідач.

Відповідно до акту обстеження місця проживання мешканців будинку по АДРЕСА_1 від 02.08.2017р. встановлено, що відповідач з жовтня 2007р. за місцем своєї реєстрації не проживає та на протязі цього часу будинок не відвідував, за будинком та присадибною ділянкою не доглядав, комунальні послуги не сплачував.

З показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вбачається, що відповідач був зареєстрований та проживав з позивачем за адресою АДРЕСА_1, однак протягом останніх 10 років за вказаною адресою не проживає, не доглядає за будинком та не оплачує комунальних послуг.

В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач без поважних причин більше десяти років не користуються житловим будинком позивача та відсутній там, не сплачує комунальні послуги, що, в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок.

Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім'ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Таким чином порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

На підставі вищевикладеного вимоги позивача підлягають задоволенню в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. та витрати пов'язані з викликом відповідача до суду через засоби масової інформації в розмірі 420 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. та витрати пов'язані з викликом відповідача до суду через засоби масової інформації в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Врадіївський районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ф.Г. Сокол