АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/379/17Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/1365/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" - ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

11.01.2017 року ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" (далі товариство) звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.11.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ ОТП ОСОБА_3, укладено зазначений кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит - 70000 доларів США з сплатою процентної ставки 3,99 + FIDR терміном до 26.01.2037 року.

В подальшому між сторонами кредитного договору укладались додаткові договори, якими змінювались процентна ставка, валюта кредиту, а також графік платежів.

01.02.2013 року між банком та позичальником укладено додатковий договір, відповідно до якого позичальник в термін до 21.02.2013 року зобов'язується погасити борг - 220000 грн., а банк здійснює прощення решти суми боргу - 187560,75 грн.

27.11.2013 року між банком та позичальником укладено додатковий договір, яким передбачено, що у зв'язку із частковим достроковим погашенням позичальником боргових зобов'язань - 220000 грн. припинити дію договору іпотеки, а також, незважаючи на інші положення кредитного договору, сторони домовились, що з дати набрання чинності цим додатковим договором, припиняє свою дію додатковий договір від 01.02.2013 року.

В грудні 2013 року ПАТ ОТП ОСОБА_3 уклало з ТзОВ ОТП Факторинг Україна договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким відчужило право вимоги за вищевказаним кредитним договором.

Оскільки відповідач не виконував умови кредитного договору з урахуванням усіх внесених додатковими договорами змін то 15.11.2016 року позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, яка відповідачем залишена без задоволення.

Станом на 14.11.2016 року існує заборгованість за тілом кредиту в сумі 187330,20 грн., яку позивач просив стягнути із відповідача на свою користь.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.10.2017 року в задоволенні позову ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" відмовлено.

В апеляційній скарзі ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вказує, що 27.11.2013 року між банком та позичальником укладено додатковий договір згідно якого припиняє свою дію додатковий договір від 01.02.2013 року, яким здійснено прощення боргу, тому боржник зобов'язаний сплатити залишок боргу -187330,20 грн.

Сторони будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явились.

Від представника ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" - ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною.

Враховуючи вказане, відсутність доказів поважності причин через які учасник цивільного процесу не може прибути в судове засідання, колегія суддів не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності, належно повідомленого учасника процесу.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором припинені прощенням боргу.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки висновок суду достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що 08.11.2007 року між ЗАТ ОТП ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як позичальником, укладено кредитний договір №ML-E00/118/2007, за умовами якого банк надав відповідачу кредит - 70000 доларів США для придбання нерухомого майна з сплатою 3,99% річних + FIDR терміном до 26.01.2037 року (а.с. 6-14).

Того ж дня банк видав позичальнику кредит 70000 доларів США (еквівалент 353500 гривень), що підтверджено дублікатом валютного меморіального ордеру №1 від 28.11.2007 року (а.с. 15).

В подальшому між сторонами кредитного договору укладались додаткові договори, якими змінювались процентна ставка та валюта кредиту.

Відповідно до наданих суду меморіальних ордерів №18 від 07.09.2009 року, №23 від 05.10.2009 року ОСОБА_2 отримав від позивача 405014,40 гривень та 117754,30 гривень; призначення платежу видача кредиту згідно з кредитним договором №ML-E00/118/2007 від 28.11.2007 року.

12.01.2012 року між ПАТ ОТП ОСОБА_3, яке стало правонаступником ЗАТ ОТП ОСОБА_3, та ОСОБА_2 укладено додатковий договір №1, яким, зокрема, графік платежів позичальника викладено у новій редакції, однак дата остаточного погашення кредиту не змінена - 26 .01.2037 року (а.с. 32-35).

З протоколу №3 засідання Комітету по роботі з проблемною заборгованістю фізичних осіб та середнього та малого бізнесу АТ ОТП ОСОБА_3 від 24.01.2013 року слідує, що на порядку денному розглядалося питання про реструктуризацію заборгованості ОСОБА_2

Комітетом прийнято рішення, згідно з яким, за умови погашення відповідачем заборгованості в сумі не менше 220000 грн. у строк до 21.02.2013 року за кредитним договором №ML-E00/118/2007 від 28.11.2007 року, погоджено списати залишок боргу. У разі виконання ОСОБА_2 вказаної умови підписати з ним додатковий договір про прощення боргу та зупинити нарахування відсотків з дати підписання додаткового договору.

28.01.2013 року відповідач перерахував позивачу на виконання своїх зобов'язань за кредитом 220000 грн, що вбачається з копії квитанції №34 та підтверджується випискою з особового рахунку ОСОБА_2 (а.с. 125).

01.02.2013 року між ПАТ ОТП ОСОБА_3 та відповідачем укладено додатковий договір №2, відповідно до якого позичальник у термін до 21.02.2013 року зобов'язується погасити боргові зобов'язання в розмірі 220000 грн., а банк, за умови належного виконання позичальником умов кредитного договору та цього додаткового договору, здійснює анулювання (прощення) боргу в розмірі 187560,75 грн і позичальник буде вважатись таким, що погасив свої боргові зобов'язання перед банком у повному обсязі (п. 2.1. додаткового договору). А також сторони домовились, що у випадку виникнення розбіжностей між положеннями кредитного договору та додаткового договору, положення додаткового договору підлягають пріоритетному застосуванню, якщо інше не передбачено умовами цього додаткового договору (п. 3.1. додаткового договору) (а.с. 48-49).

Укладення додаткового договору №2 від 01.02.2013 року сторонами визнається.

20.12.2013 року між ТзОВ ОТП Факторинг Україна (фактор) та ПАТ ОТП ОСОБА_3 (клієнт) було укладено договір факторингу. Згідно з пунктом 3.1. даного договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передає (відступає) фактору права грошової вимоги на кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за кредитними договорами, а фактор здійснює фінансування клієнта за плату на умовах цього договору. Згідно з витягом із додатку №1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20.12.2013 року клієнтом передано фактору право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №ML-E00/118/2007 від 28.11.2007 року, загальна сума боргу 187330,20 грн. (а.с. 52-69).

В розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №ML-E00/118/2007 від 28.11.2007 року, вказана загальна сума простроченої заборгованості позичальника перед банком станом на 14.11.2016 року, яка становить: залишок заборгованості за кредитом 187330,20 грн.; сума пені за прострочення зобов'язань 685628,53 грн. (а.с. 73).

В відповіді № Е00-5/Е00-4/236 від 07.09.2017 року, наданій на запит ОСОБА_2 від 30.08.2017 року, ПАТ ОТП ОСОБА_3 повідомив, що Договір про кредитування поточного рахунку (овердрафт) №Е00/357/06/1 від 28.11.2007 року припинив дію 07.05.2013 року.

15.11.2016 року ТзОВ ОТП Факторинг Україна надіслано відповідачу досудову вимогу №200894255 про погашення заборгованості за кредитним договором №СМ-SMEE00/045/2008 від 03.06.2008 року, боржником за яким є ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_2 є поручителем згідно з договором поруки №SR-SMEE00/001/2010.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК України).

Враховуючи вказане, матеріали справи, факт укладення між сторонами додаткового договору №2 від 01.02.2013 року за яким банк здійснив анулювання (прощення) боргу в розмірі 187560,75 грн., то суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що 27.11.2013 року між банком та позичальником укладено додатковий договір згідно якого припиняє свою дію додатковий договір від 01.02.2013 року, яким здійснено прощення боргу, тому боржник зобов'язаний сплатити залишок боргу -187330,20 грн, з наступних підстав:

відповідач заперечує укладення такого договору;

відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу;

ухвалою суду першої інстанції від 01.02.2017 року зобов'язано ТзОВ ОТП Факторинг Україна надати суду оригінал додаткового договору №3 від 27.11.2013 року;

вимоги ухвали щодо надання оригіналу вищевказаного додаткового договору виконані не були;

не долучено оригіналу вказаного додаткового договору і додатком до апеляційної скарги та не подано при розгляді апеляційної скарги.

представником позивача і матеріалами справи не спростовано доводів відповідача, що банк мав можливість самостійно списувати заборгованість по кредитному рахунку відповідача, однак після прощення боргу такі списання не відбувалися, а тому боргу після укладення додаткового договору № 2 від 01.02.2013 року не існує;

згідно з відповіддю № Е00-5/Е00-4/236 від 07.09.2017 року, наданою на запит ОСОБА_2 від 30.08.2017 року, ПАТ ОТП ОСОБА_3 повідомило, що Договір про кредитування поточного рахунку (овердрафт) №Е00/357/06/1 від 28.11.2007 року припинив дію 07.05.2013 року (а.с. 235), що позивачем спростовано не було;

доказів про те, що відповідачу надсилалися вимоги про погашення боргу після 01.02.2013 року позивачем не подано, а вимога №200894255 про погашення заборгованості за кредитним договором №СМ-SMEE00/045/2008 від 03.06.2008 року де боржником є ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_2 є лише поручителем згідно з договором поруки №SR-SMEE00/001/2010, не стосується предмету позову, оскільки ця вимога випливає зовсім з інших зобов'язань;

крім того, досудова вимога датована - 15.11.2016 року (а.с. 70), а рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, подане як доказ отримання такої вимоги датоване 04.02.2014 року за два роки до складення вимоги. Також не є тотожними штрихкоди відправлення опису (а.с. 71) і повідомлення (а.с. 72)

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" - ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді