Справа № 369/3904/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1512/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 25.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_3 про захист прав споживачів,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про захист прав споживачів. Заявлені вимоги мотивував тим, що 09 листопада 2015 року Києво-Святошинським районним судом Київської області ухвалено рішення у справі за його позовом до ОСОБА_3, третя особа ПАТ «КБ «ПриватБанк» про визнання права власності на грошові кошти та заміну кредитора у зобовязанні, яким позов задоволено. Отже на підставі даного рішення він є власником коштів, що знаходяться на рахунках у ПАТ «КБ «ПриватБанк» як депозитні кошти за договорами банківських вкладів, та є кредитором за вказаними договорами. Листом від 21 грудня 2015 року він повідомив відповідача стосовно прийнятого рішення суду з проханням замінити кредитора та перевести договори банківського вкладу від 15 квітня 2015 року із сумою вкладу 200000 грн., від 17 квітня 2015 року із сумою 5000 доларів США на його ім?я та з моменту прийняття рішення судом нараховувати усі проценти за договорами банківських вкладів на його рахунок; даний лист банком було проігноровано. Крім того, 23 грудня 2015 року він подав заяву до ПАТ «КБ «ПриватБанк» з вимогою повернення належних йому грошових коштів, яка також виконана не була. Збільшивши позовні вимоги в червні 2016 року, просив стягнути із відповідача на свою користь належні йому на підставі рішення суду грошові кошти, що розміщені на рахунках в ПАТ «КБ «ПриватБанк» в національній та іноземній валюті відповідно до договорів банківських вкладів від 15 квітня 2015 року із сумою вкладу 200000 грн. та від 17 квітня 2015 року із сумою вкладу 5000 доларів США, а також пеню у розмірі 942000 грн. та 23550 доларів США відповідно за прострочення повернення коштів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошові кошти в розмірі 200000 грн., 5000 доларів США, що становить 124600 грн., за договорами банківського вкладу, а також пеню у загальному розмірі 15000 грн.

Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що на підтвердження невиконання рішення позивач надав лише два листи до банку від 21 та 23 грудня 2015 року з вимогою повернення належних йому коштів, окрім того, ним не надано до установи банку копію рішення, завірену належним чином. Крім того, для виконання рішення позивач повинен був особисто звернутися до відділення банку, а також надати документи для його ідентифікації. В той же час матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 звертався до банку особисто та що банком було відмовлено йому у видачі коштів. Також, для правового обґрунтування стягнення пені позивач посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів», натомість суд в рішенні посилається на ст. 625 ЦК України, якою взагалі не передбачено стягнення пені.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про захист прав споживачів, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено договори банківського вкладу, в подальшому рішенням суду замінено кредитора в даних зобовязаннях на ОСОБА_2; останній звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про виконання договірних зобовязань, однак зобовязання за договорами банківського вкладу ПАТ «КБ «ПриватБанк» виконані не були.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ПАТ «КБ «ПриватБанк» про визнання права власності на грошові кошти та заміну кредитора у зобовязанні. Замінено кредитора у зобовязанні, що виникло між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі укладеного договору банківського вкладу від 15 квітня 2015 року № SAMDNWFD801 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 Замінено кредитора у зобовязанні, що виникло між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі укладеного договору банківського вкладу від 17 квітня 2015 року № SAMDNWFD5800 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти, що знаходяться на рахунках в ПАТ «КБ «ПриватБанк», відкриті на ім?я ОСОБА_3 за договором банківського вкладу від 17 квітня 2015 року № SAMDNWFD5800 із сумою вкладу 5000 доларів США, та за договором банківського вкладу від 15 квітня 2015 року № SAMDNWFD801 із сумою 200000 грн.

08 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до філії «Київське головне регіональне управління» ПАТ «КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення грошових коштів на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України № 516 від 03 грудня 2003 року передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобовязаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, імя та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобовязаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Договори банківського вкладу від 15 та 17 квітня 2015 року укладені строком на три місяці із подальшою пролонгацією із можливістю повернення вкладу за вимогою.

В порушення зазначених нормативних актів, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів на підтвердження припинення відповідних зобовязань у звязку з їх виконанням.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що за договорами банківського вкладу, укладеними між сторонами, виникла заборгованість по поверненню вкладів, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Судом також встановлено, а доводами апеляційної скарги не спростовано встановлених судом обставин, що спору між сторонами щодо факту укладення договорів та щодо залишків грошових коштів на рахунках позивача немає.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів того, що ОСОБА_2 особисто звертався до будь-якого відділення банку щодо видачі коштів за депозитними рахунками, і як наслідок, про обґрунтованість дій банку щодо невиплати даних коштів, не ґрунтуються на вимогах закону та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оцінюючи висновки суду щодо обґрунтованості вимог ОСОБА_3 про стягнення пені, колегія суддів виходить із наступного.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає за мету створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону, фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини пятої статті 10 цього Закону, у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною пятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів, а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування судом ст. 625 ЦК України, яку позивач не просив застосовувати, не спростовують правильності висновків суду про необхідність стягнення пені.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення пені із відповідача на користь позивача за прострочення зобовязання також є законним і обґрунтованим.

Висновки суду в частині зменшення розміру пені ніким не оскаржуються і не є предметом апеляційного перегляду.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

ОСОБА_4