Провадження №22-ц/784/2392/17
Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 44 Доповідач суду апеляційної інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_6 в особі представника

ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2017 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_7 предявила зазначений позов до ОСОБА_6, який обґрунтовувала наступним.

Позивачці на підставі договору дарування від 23 червня 1999 року, укладеного між нею та її батьком ОСОБА_8, на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі за її згодою проживали батько та його співмешканка ОСОБА_6

15 червня 2016 року батько позивача помер.

У звязку з тим, що позивач проживає за кордоном, вона прийняла рішення продати квартиру. Однак, вказаного здійснити не змогла, оскільки відповідач чинить їй у цьому перешкоди, не допускаючи до житла.

Посилаючись на те, що відповідач не є членом її сімї, проживає у квартирі та відмовляється її звільнити, що порушує право позивача на розпорядження майном, ОСОБА_7 просила виселити ОСОБА_6 з зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_6 вказувала, що вона більше тридцяти років проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_8, який був власником квартири. Про укладання ним договору дарування квартири вона дізналася тільки після його смерті. Посилаючись на сумніви щодо дійсності вказаного договору, відповідач просила відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 17 жовтня 2017 року позов ОСОБА_7 задоволено. ОСОБА_6 виселено з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. З відповідача на користь ОСОБА_7 стягнуто судовий збір в сумі 640 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3 800 грн.

Не погодившись із таким рішення суду, відповідач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідач зазначала в скарзі, що має право на проживання у вказаній квартирі, оскільки проживала в ній з батьком позивача з 1988 року, коли він ще був власником квартири, однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_6 наголошувала на тому, що оскільки є пенсіонером, то наявні підстави для звільнення її від сплати судового збору. Що ж стосується стягнення з неї витрат на правову допомогу, то на її думку, вони були стягнуті з порушенням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 та вимоги про відшкодування судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та доведеними належними доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР. Власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з ст.ст.9, 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 23 червня 1999 р. позивач отримала у дар від свого батька ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується договором дарування (а.с.4).

Вказана квартира належала її батькові на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївської міською службою приватизації державного житлового фонду 17.05.1994 р. за №1385/Е, зареєстрованого в Миколаївському обласному бюро техінвентаризації 06.06.1995 р. за реєстровим номером 17084.

30 січня 2017 року ОСОБА_7 зареєструвала право власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.5).

У вказаній квартирі проживали ОСОБА_8, який помер 15.06.2016 р., та ОСОБА_6

Згідно з довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, ОСОБА_6 з 21 вересня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу має у власності кв.№14 по вул.Дунаєва, 23 в м.Миколаєві, де вона зареєстрована (а.с.17, 35).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову є правильним.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Оскільки відповідач не є членом сімї позивача, перешкоджає останній у здійсненні нею права на користування та розпорядження належним їй майном, то суд дійшов вірного висновку про виселення відповідача зі спірної квартири.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними ним у постановах від 05.11.2014 р. у справі №6-158цс14 та від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки відповідач згідно з Законом України «Про судовий збір» не має пільг щодо сплати судового збору, то вона повинна компенсувати позивачу сплачені нею при подачі позовної заяви судовий збір та витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ст.ст.1, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20.12.2011 р. передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З наявного в матеріалах справи договору про надання правової допомоги, розрахунку витрат на правову допомогу, здійсненої адвокатом у межах справи допомоги, вбачається, що адвокат ОСОБА_4 надала позивачу правову допомогу на суму 3800 грн. і саме цю суму позивач просила стягнути з відповідача.

За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_7 та стягнення на її користь 640 грн. судового збору та 3800 грн. витрат на правову допомогу.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді: С.Ю. Колосовський

ОСОБА_9