справа № 336/2795/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 12 травня 2017 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачзвернулася до суду з вищезгаданим позовом, за яким зазначила, що 17 грудня 1999 року вона уклала шлюб із ОСОБА_3, проте згодом, 14 липня 2005 року шлюб подружжя було розірвано.

Але незважаючи на розірвання шлюбу, позивач до останнього часу продовжувала проживати з колишнім чоловіком однією сімєю без реєстрації шлюбу, а 6 квітня 2016 року ОСОБА_3 помер.

За час спільного життя ОСОБА_3 останніми спільно було набуте майно: автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, держномер АР 0163 СЕ, квартира АДРЕСА_1 та грошові кошти на рахунках у банках.

Але при цьому спірне майно було оформлено на імя ОСОБА_3

На підставі викладеного позивач просить визнати за нею право власності на половину спірного майна, що і є спільною сумісною власністю ОСОБА_3: на 1/2 частину автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, держномер АР 0163 СЕ, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, на 1/2 частину внеску на картковому рахунку у АТ «Ощадбанк», яка становить 34550,27 гривень, на 1/2 частину внеску на депозитному рахунку у АТ «Ощадбанк», яка становить 25 000 гривень з 107,22 гривень відсотками та 1/2 частину внеску на депозитному рахунку у АТ «Ощадбанк», яка становить 82 500 гривень з 634,22 гривень відсотками.

В судовому засіданні позивач та її представникпідтримали заявлений позов за вищевказаними підставами, а відповідач та його представник повністю заперечили на заявлені позовні вимоги.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Так, дійсно, 17 грудня 1999 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_3, про що слідує із відповідного свідоцтва про одруження.

Натомість, 14 липня 2005 року шлюб подружжя ОСОБА_3 було розірвано, як про це вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу від 14.07.2005 року.

6 квітня 2016 року ОСОБА_3 помер., про що слідує із свідоцтва про смерть останнього від 08.04.2016 року.

Згідно зі ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а часом відкриття спадщини є день смерті або день з якого вона оголошується померлою.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на спірне майно: автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, держномер АР 0163 СЕ, квартиру АДРЕСА_1, внесок на картковому рахунку у АТ «Ощадбанк» у розмірі 34550,27 гривень, внесок на депозитному рахунку у АТ «Ощадбанк» у розмірі 25 000 гривень з 107,22 гривень відсотками та внесок на депозитному рахунку у АТ «Ощадбанк» у розмірі 82 500 гривень з 634,22 гривень відсотками.

Як передбачено ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За життя ОСОБА_4 заповіту не лишив.

У встановлений законом строк відповідач, як рідний брат спадкодавця, звернувся до державного нотаріуса Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від 16.04.2016 року.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавцяця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України).

Отже, відповідач є спадкоємцем другої черги після смерті свого рідного брата, оскільки спадкове майно відповідач прийняв за законом згідно зі ст. 1261 та ст. 1269 ЦК України, подавши заяву про прийняття спадщини.

При цьому відповідач заяву про відмову у прийнятті спадщини відповідно до ч. 4 ст. 1273 ЦК України не подавав.

Але відповідно до ч.1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28.10.2011 року на імя ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, держномер АР 0163 СЕ.

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 19 вересня 2013 року, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_3 було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, за життя спадкодавцем були відкриті й рахунки у банках.

Так, ОСОБА_3 має у ПАТ «ПУМБ» діючий договір депозитного вкладу від 09.12.2015 року на суму 165 000 гривень із залишком відсотків у сумі 1268,43 гривень, про що слідує із листів заступника керуючого відділення № 8 названого банку від 30.01.2017 року та від 23.02.2017 року.

Крім того, згідно листа заступника начальника філії ЗОУ АТ «Ощадбанк» від 08.12.2016 року на імя спадкодавця у у названому банку є рахунки: картковий рахунок, відкритий 26.05.2015 року, сума залишку якого складає 69 100,54 гривень, та депозитний рахунок, відкритий 21.03.2016 року, сума залишку якого становить 50 000 гривен, а відсотків 214,44 гривень.

Хоча суд критично і ставиться до письмових пояснень ОСОБА_6, оскільки такі за змістом ст. 180 ЦПК України не є показаннями свідка, отже, не є допустимим доказом, але з узгоджених між собою показань допитаних свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та з показань самої ОСОБА_1 достовірно вбачається, що остання та ОСОБА_3, з липня 2005 року вже не перебуваючи у шлюбі між собою, вже ж таки проживали однією сім'єю, й аж до смерті спадкодавця.

При цьому показання допитаних за клопотанням сторони відповідача свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 не впливають на вказаний висновок суду, оскільки не спростовують по своїй суті показання вищеперелічених свідків, зважаючи на те, що свідки зі сторони відповідача були лише епізодичними очевидцями фактичних обставин справи, у тому числі й життя ОСОБА_3.

Отже суд, з урахуванням перелічених показань названих свідків, та беручи до уваги надані позивачем письмові докази щодо поховання ОСОБА_3 (довідку ПП Столярова, квитанцію від 08.04.206 року, рахунок від 09.04.2016 року), доходить до висновку про те, що факт проживання позивача з ОСОБА_3 однією сім'єю і після розірвання їх шлюбу знайшов своє підтвердження.

Натомість, за змістом вимог ч.1 ст. 74 СК України сам по собі факт проживання вказаних осіб однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ще не означає виникнення права спільної сумісної власності на набуте ОСОБА_3 майно за час спільного проживання з позивачем.

Так, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Наполягаючи на позові, сторона позивача послалася на те, що спірне майно було набуте за рахунок спільного сімейного бюджету позивача та ОСОБА_3

Проте погодитися з такими твердженнями не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В якості джерела придбання спірного майна позивач в судовому засіданні зазначила на отримані нею кошти від продажу нерухомості її бабусі в м. Києві, з відкритого у подальшому депозитного рахунку в банку. Натомість, на підтвердження вказаного позивач не надала суду належних, допустимих та переконливих доказів, фактично обмежившись лише своїми поясненнями.

Більш того, щодо спірного авта позивач навіть послалася на те, що воно було придбане саме за кошти спадкодавця.

Посилання позивача на отриману нею заробітну плату не впливають на висновок суду, оскільки сама ОСОБА_1 суду пояснювала, що такі кошти йшли на харчування та проживання сімї.

Крім того, слід зазначити, що суду не було надано, навіть, жодного доказу про вартість придбаного спірного автомобіля.

Також, жоден із допитаних судом за клопотанням сторони позивача свідків, достовірно не вказав на джерела, з яких спірне майно й набувалося.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 10, 11, 88, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 11, 16 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнання права власності та визнання права власності на ? частину майна.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя П.В. Зарютін