Справа № 357/8776/16-ц Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/1132/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 26 16.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

16 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого Лівінського С.В.

суддів: Волохова Л.А.

Матвієнко Ю.О.

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за апеляційною скаргою ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, на рішення Білоцерківського міськрайонного суд Київської області від 15 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом та уточнивши його, просила стягнути з ОСОБА_4 3853,08 грн - 3% річних та 38102,68 інфляційних витрат. Судові витрати покласти на відповідача.

Обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 23 березня 2011 року між нею та відповідачем був укладений договір позики за реєстром № 640, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала 59843 грн, які зобов'язалась повернути до 28 квітня 2011 року.

Зазначала, що 23 вересня 2011 року у зв'язку з невиконанням умов договору позики приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером 2176, а постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № 29457360.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суд Київської області від 15 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3796,78 грн - три відсотки річних, 38102,68 грн інфляційних втрат та 418,99 грн судового збору.

ОСОБА_4 з рішенням суду не погодилася та подала через свого представника апеляційну скаргу. Вважала рішення суду незаконним та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу позивач просила апеляційну скаргу, як необґрунтовану, залишити без задоволення.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи і сторонами не заперечується таке.

23 березня 2011 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 в борг на строк до 28 квітня 2011 року 59843 грн, однак їх своєчасно не повернула.

23 вересня 2011 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером 2176 про стягнення з ОСОБА_4 суми позики у розмірі 59843 грн.

25 жовтня 2011 року, на підставі вказаного виконавчого напису, постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Такуєва О.В. відкрито виконавче провадження № 29457360.

Заборгованість за договором позики в розмірі 59843 грн відповідачем була повернута у вересні 2016 року.

Розглядаючи спір, колегія судів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, всупереч твердженням апелянта, повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, в тому числі й ті, на які посилається апелянт, та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, тому висновок суду про те, що вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, в цілому являється правильним.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту договору позики можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Такий Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові по справі № 6-157цс16 від 25 травня 2016 року та правильно враховано судом при застосуванні наведених норм права.

Аналогічний висновок, а також положення про те, що наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту, міститься в п. 17, постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»(Із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 7), тому, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, також правильно було враховано місцевим судом.

Як установив суд, кошти за договором позики в належному розмірі були повернуті на виконання виконавчого напису нотаріуса лише у вересні 2016 року, після звернення позивача до суду з вказаним позовом у серпні 2016 року.

Отже, з огляду на положення статей 599, 1049 ЦК України усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором та ЦК України, підлягають стягненню до цієї дати, але в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Аналогічний Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові по справі № 6-2631цс16 від 21 вересня 2016 року.

Тому, місцевий суд, не зважаючи на посилання в апеляційній скарзі, обґрунтовано задовольнив вимоги позивача в межах трьохрічного строку позовної давності.

За наведеного, доводи апелянта про сплив строку позовної давності та необхідність у зв'язку з цим відмовити у позові, колегія суддів суд вважає такими, що ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права.

Разом з тим, під час проведення розрахунку інфляційних витрат, суд першої інстанції припустився помилки, оскільки виходив при цьому з індексу інфляції за спірний період 1,89.

Витрати ж від інфляції за період з серпня 2013 року по липень 2016 року становлять:

99,3100,0100,4100,2100,5
100,2100,6102,2103,3103,8101,0100,4100,8102,9102,4101,9103,0
103,1105,3110,8114,0102,2100,499,099,2102,398,7102,0100,7
100,999,6101,0103,5100,199,899,9

Тому, індекс інфляції за вказаний період фактично становить 1,88, а інфляційні витрати за спірний період, що підлягали стягненню з відповідача на користь позивача складають 37674,56 грн [(42812?1,88)-42812].

За такого, рішення міськрайонного суду в частині стягнення інфляційних витрат, на підставі п. 3) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, слід змінити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 37674,56 грн.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить, тому в решті рішення належить залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суд Київської області від 15 листопада 2016 року змінити в частині стягнення інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 37831,01 грн - інфляційних втрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий С.В. Лівінський

Судді: Л.А. Волохов

Ю.О. Матвієнко