Ухвала

іменем україни

5 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу БорщНіна Олексіївна, про визнання правочинів недійсними,за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 лютого 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що з 14 лютого 2012 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4). 14 жовтня 2014 рокуними був придбаний автомобіль TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, який зареєстровано на її чоловіка ОСОБА_4. Як їй стало відомо, реєструючи вказаний автомобіль, її чоловік надав своєму батьку ОСОБА_4 доручення, яким уповноважив останнього на вчинення дій щодо відчуження даного транспортного засобу. У подальшому, ОСОБА_4, на підставі вказаного доручення, уклав договір купівлі-продажу наведеного вище автомобіля зі своєю рідною сестрою ОСОБА_5 Вказувала, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Позивач вважала, що підставою недійсності правочину є відсутність вільного волевиявлення та відповідність внутрішній волі учасника даного правочину ОСОБА_5, яка вільно не приймала рішення про придбання автомобіля, участь у даній угоді була нав'язана ОСОБА_5 JI.B. відповідачем ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_4

Ураховуючи наведене, позивач просила визнати недійсними договір доручення від 14 жовтня 2014 року, укладений ОСОБА_4, яким уповноважено на розпорядження спільним майном ОСОБА_4, та договір купівлі-продажу від 25 липня 2015 року автомобіля TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, укладений ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_4, з ОСОБА_5

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу від 25 липня 2015 року транспортного засобу ТОYОТА TUNDRA, 2012 року випуску, укладений ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_4, з ОСОБА_5, недійсним. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 29 лютого

2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу від 25 липня 2015 року автомобіля ТОYОТА TUNDRA, 2012 року випуску, укладений ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_4, з ОСОБА_5, недійсним та відмовляючи в задоволенні даних вимог, апеляційний суд виходив із того, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

В іншій частині рішення місцевого суду не оскаржено в апеляційному порядку, тому не перевірялось судом апеляційної інстанції.

Проте повністю з таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Установлено, що з 14 лютого 2012 року ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

14 жовтня 2014 року автомобіль ТОYОТА TUNDRA, 2012 року випуску, був зареєстрований за ОСОБА_4.

29 липня 2015 даний автомобіль за довідкою-рахунком від 25 липня 2015 року було перереєстровано на ОСОБА_5

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 липня 2015 року автомобіля TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, укладений ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_4, з ОСОБА_5, з тих підстав, що вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, проте договір купівлі-продажу транспортного засобу відбувся без її згоди.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При вирішенні спорів даної категорії, суд має з'ясувати, чи діяли недобросовісно сторони договору при його укладенні, та контрагент за таким договором, чи знав останній власник, чи за обставинами справи не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і чи при укладенні договору щодо розпорядження спільним майном один із подружжя діяв за згодою другого з подружжя.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України рішення апеляційного суду таких висновків не містить.

Мотивуючи рішення, апеляційний суд посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові №6-7цс15 від 8 квітня

2015 року.

Проте суд не врахував, що наведене правова позиція стосується тих обставин, коли один із подружжя надав усну згоду на продаж спільного майна подружжя, а другий з подружжя погодився з такою згодою.

У справі, яка переглядається, з пояснень позивача встановлено, що є спір про поділ майна між нею та чоловіком, їй не було відомо про видачу чоловіком доручення на продаж автомобіля, майбутнє відчуження транспортного засобу з нею не погоджувалось.

Викладене свідчить, що судом у повному обсязі не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене апеляційним судом рішення в частині визнання договору купівлі-продажу від 25 липня 2015 року автомобіля ТОYОТА TUNDRA,

2012 року випуску, укладений ОСОБА_4 за дорученням

ОСОБА_4, з ОСОБА_5, недійсним не є таким, що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу скаргою ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 лютого

2016 року в частині визнання договору купівлі-продажу від 25 липня

2015 року автомобіля ТОYОТА TUNDRA, 2012 року випуску, недійсним скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська