У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилався на те, що сімейне життя між ними не склалося із-за різних характерів, життєвих прагнень та поглядів на подружнє життя. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено, бажання поновити відносини не має.

ОСОБА_6 просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_7, зареєстрований 04 листопада 2000 року у Донецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено запис № 1207.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року, позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7., зареєстрований Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області 04 листопада 2000 року за актовим записом № 1207.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із залишенням позову без розгляду, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 04 листопада 2000 року між сторонами в Донецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області зареєстрований шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області зроблений актовий запис № 1207.

Під час шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_13 та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судами встановлено, що сторони є громадянами України. Зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_6 в Україні у м. Донецьку, а останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_7 в Україні - АДРЕСА_1.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Волинській області від 13 листопада 2015 року ОСОБА_7 знята з реєстрації у м. Луцьку 01 жовтня 2015 року у зв'язку з вибуттям в с. Новостав Рівненського району Рівненської області, однак там на сьогодні не зареєстрована.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_7 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач проживає за межами України. Згідно з дозволом на тимчасове проживання НОМЕР_1 відповідачу ОСОБА_7 надано дозвіл на тимчасове проживання, а не постійне, в АДРЕСА_3 з 27 травня 2014 року по 30 червня 2016 року.

За час шлюбу позивач втратив почуття любові до жінки. Фактичні шлюбні відносини подружжя розірванні та вони не ведуть спільного господарювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що сім'я сторін фактично розпалася, існує лише формально і зберегти її неможливо, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, правильно дійшли висновку про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Доводи касаційної скарги щодо ненадання судами строку для примирення не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки відповідач не заперечував щодо підстав розірвання шлюбу, а наявність позову відповідача у Дільничому суді м. Штарнберг, Німеччина, про розірвання шлюбу з позивачем підтверджує той факт, що сім'я сторін існує лише формально і зберегти її неможливо. При цьому, колегія суду враховує, що за змістом ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Доводи касаційної скарги про непідсудність даної справи судам України є безпідставними з огляду на таке.

Питання підсудності цивільних справ урегульовано у ст. 15, главі I розділу III ЦПК України, які визначають загальні правила підсудності та територіальної підсудності, та у ст. 414 ЦПК України, яка визначає, що підсудність справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Нормою ч. 1 ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що цей закон застосовується до питань, які виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, та визначає, серед іншого, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

З огляду на ч. 1 ст. 3 цього Закону у правовому регулюванні цих питань має місце пріоритет міжнародних договорів України у разі, якщо ним встановлені інші правила, ніж передбачено Законом України «Про міжнародне приватне право».

28 листопада 1957 року між СРСР та НДР було укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних і кримінальних справах, відповідно до ч. 1 ст. 23 якого, компетентними є суди договірної сторони, громадянами якої було подружжя на день звернення до суду з позовом. Якщо ж сторони мають місце проживання на території іншої договірної сторони, компетентні також суди цієї держави.

За змістом ст. 7 Закону України «Про правонаступництво України» Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами СРСР.

Однак у взаємовідносинах між Україною та ФРН не можуть бути застосовані положення Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів, зокрема ст. ст. 24, 28 цієї конвенції, оскільки ФРН не є учасником вказаної конвенції.

Відтак, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що до спірних правовідносини підлягає застосуванню Закон України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст.76 цього Закону.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Відповідно до ч. 10 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України (ст. 111 ЦПК України).

Враховуючи викладене, судами попередніх інстанцій додержані правила підсудності при розгляді цієї справи.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій повинні були застосувати п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України визнати обґрунтованими не можна з огляду на таке.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядається в іншому суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що наявність в іноземній державі справи щодо цього ж спору між тими ж сторонами може бути підставою для відмови у відкритті провадження, оскільки підсудність судам справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, а не при розгляді справи по суті.

Обґрунтовуючи необхідність залишення заяви без розгляду п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, заявник посилався на § 261 Цивільного процесуального кодексу Німеччини, визнаний коментар до Цивільного процесуального кодексу Німеччини та зазначав, що заява про розірвання шлюбу разом з ухвалою і запрошенням була надіслана позивачу через Земельний суд Мюнхена та мали бути доставлені йому через суд Всеволожська, у матеріалах справи у Дільничому суді м. Штарнберг, Німеччина відсутній документ, що підтверджує вручення позивачу, однак згідно з законодавством Німеччини довести вручення можна і іншим чином.

Відповідно до § 261 Цивільного процесуального кодексу Німеччини (1) знаходження справи у провадженні обґрунтовується пред'явленням позову. (2) Вимога, що пред'явлена лише у ході процесу, вважається такою, що знаходиться у провадженні з моменту її пред'явлення в усному розгляді або доставки документа, що відповідає правилам п. 2 абз. 2 § 253. (3) Знаходження справи у провадженні має наступні наслідки: 1) у період, коли справа знаходиться у провадженні, жодна зі сторін не може направити його на розгляд іншого суду; 2) компетенція суду, що здійснює провадження у справі, не порушується зміною обставин, на підставі яких вона заснована.

Посилання в касаційній скарзі на те, що колишній помічник позивача може підтвердити отримання ОСОБА_6 заяви про розірвання шлюбу, ухвали Дільничного суду м. Штарнберга є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять клопотання про допит ОСОБА_11 в якості свідка та що останній надавав свідчення щодо цього питання у судах попередніх інстанцій.

Також є безпідставними доводи касаційної скарги про те, що позивач сфотографував судові документи та надіслав відповідачу за допомогою програми Whats App, і це свідчить про обізнаність позивача про наявність спору в Німеччині, оскільки матеріали справи на підтвердження цих доводів належних та допустимих доказів не містить.

Разом з тим, встановивши, що ОСОБА_7 подала до Дільничого суду м. Штарнберг, Німеччина заяву про розлучення з ОСОБА_12 у сімейній справі «ОСОБА_7 проти ОСОБА_15», заява про розлучення подана дружиною ОСОБА_7, не була доставлена чоловікові ОСОБА_6, а позовна заява на розлучення подана ОСОБА_6 в Україні, на адресу адвоката дружини доставлена і нею отримана, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що Дільничний суд м. Штарнберг не може вважатися компетентним для цього міжнародного шлюборозлучного процесу.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова