УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, житловий кооператив «Ювілейний-2», Харківська міська рада, про визнання права власності, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 1960 року по 1988 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6

Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради у м. Харкові від 23 травня 1968 року на ім'я ОСОБА_6 з його сім'єю видано ордер на право заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (на теперішній час № 119) в м. Харкові.

З 1968 року по 1981 рік подружжя за спільні грошові кошти виплатили в повному обсязі пайовий внесок за вказану квартиру.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 1988 року за нею визнано право власності на пай в розмірі 1 458 рублів, в її користування виділена кімната площею 8,2 кв.м. та половина місць загального користування.

У 1989 році вона стала членом житлово-будівельного кооперативу «Ювілейний-2» (далі - ЖБК «Ювілейний») та на її ім'я було відкрито окремий особовий рахунок на кімнату площею 8,2 кв.м.

У 1991 році вона знялася із реєстрації у спірній квартирі та зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_2.

У лютому 1992 року ОСОБА_6 оформив право власності на зазначену квартиру тільки на своє ім'я.

В січні 2015 року ОСОБА_6 помер, спадкоємицею якого на підставі заповіту є ОСОБА_5

Ураховуючи викладені обставини, просила з урахуванням уточнень визнати за нею право власності на 40/100 часток спірної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 22 лютого 1992 року комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Харкова» на ім'я ОСОБА_6 в частині права власності на 40/100 часток квартири; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_6 в державному реєстрі прав на нерухоме майно на 40/100 часток квартири.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. 146 ЖК Української РСР, ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_4 мала право власності на частину сплаченого під час шлюбу паю, а не на частину квартири.

11 червня 1991 року вона подала до ЖБК «Ювілейний» письмову відмову від права користування виділеною кімнатою на користь ОСОБА_6 у зв'язку з отриманням від нього грошової суми.

Тобто наведене свідчить про те, що вона втратила право на частку у паєнагромадженні.

Колегія погоджується з такими висновками.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
С.Ф. Хопта С.П. Штелик