Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3115/17 Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
Є.У.№ 337/1215/17 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, яка дії від себе та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, треті особи - відділ у Хортицькому районі служби у справах дітей Запорізької міської ради, відділ реєстрації фізичних осіб по Хортицькому району Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить їй, а також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності. В зазначеній квартирі зареєстровано 3 особи: вона, її колишня невістка ОСОБА_8 та малолітній онук ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Відповідачка ОСОБА_3 після припинення шлюбних відносин з її сином ОСОБА_6 в квітні 2016 року зібрала всі свої особисті і дитячі речі та переїхала з дитиною на інше постійне місце проживання, яке їй невідомо. По теперішній час відповідачка з неповнолітнім сином в спірній квартирі не мешкає без поважних причин понад один рік, її майна та майна дитини в квартирі немає, оплату за житлово-комунальні послуги відповідачка не здійснює. Вона вимушена нести додаткові витрати у зв'язку з оплатою житлово-комунальних послуг за зареєстровану відповідачку, що порушує її права.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, визнати відповідачку ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року позов задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.н., та неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що квартира АДРЕСА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1, виданого 15.07.1997р. Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, належить на праві спільної сумісної власності позивачці ОСОБА_4 та третім особам - ОСОБА_6, ОСОБА_7

ОСОБА_6, син позивачки, з 31.12.2010р. знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2017р., яке набрало законної сили 07.02.2017р.

Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після припинення шлюбних відносин мешкає з відповідачкою, батько ОСОБА_6 зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2016р.

Позивач послалася на те, що відповідач хоча і є зареєстрованою у належній їй та третім особам квартирі, разом з тим з дитиною виїхала з квартири з квітня 2016 року. Її виїзд був обумовлений розпадом сім'ї, вона перестала бути членом сім'ї власника, не мала намір продовжувати проживати у спірній квартирі.

Зазначена обставина підтверджується наданими сторонами доказами та поясненнями сторін. Так, відповідач не заперечує проти того, що проживає разом з дитиною за іншим місцем проживання з квітня 2016 року. Як з часу виїзду, так і на день подання позову, відповідач не заявляла вимог про вселення у спірну квартиру, не підтвердила наявність будь-яких перешкод, які унеможливлювали б продовження її проживання у квартирі як колишнього члена сім'ї власника.

Задовольняючи позов, суд послався на те, що позивач є власником частини квартири, а відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції врахував чинне законодавство в галузі досліджуваних відносин та усталену судову практику.

Зокрема, у п.34 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Фактично суд виходив з того, що відповідач набула право проживання у квартирі, що належить іншим власникам, як член сім'ї власника, та отримала таким чином сервітут, а відтак ці правовідносини регулюються ст. 401-406 ЦК України.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд першої інстанції зробив висновок? що відповідачка разом з неповнолітнім сином за власним бажанням та волевиявленням виїхала зі спірної квартири на інше місце мешкання, з квітня 2016р. в спірній квартирі вона з дитиною не мешкає, їх особисті речі в квартирі відсутні. Відповідач як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді погодилася, що дійсно в квітні 2016р. добровільно, за власним рішенням виїхала з квартири, у зв'язку з чим в силу вимог ст. 61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню.

Суд першої інстанції не встановив фактів перешкоджання відповідачці в користуванні спірним житлом з боку позивачки чи інших власників. При наданні висновків в справі , суд правильно виходив з того, що за ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що відповідачка добровільно змінила місце свого проживання, а її реєстрація за адресою спірного житла носить формальний характер.

Таким чином, є правомірним висновок, що відповідачка з неповнолітнім сином не проживає в спірному помешканні та не користується ним понад один рік без поважних причин, у зв'язку із добровільним виїздом на інше місце мешкання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач є власником лише частини квартири, а тому не могла заявити такий позов, є необґрунтованими.

Так, відповідно до свідоцтва про право власності, спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачці ОСОБА_4 та третім особам - ОСОБА_6, ОСОБА_7

Частки у спільні власності не визначені, порядок користування не визначався.

Інші співвласники були притягнені до участі в справі та наполягали на правомірності позову та визнанні відповідачки такою, що втратила право користування квартирою. Тому довід апеляційної скарги щодо того, що інші співвласники погоджуються з залишенням за нею права користування квартирою, є безпідставним.

За ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відтак судом з'ясована воля інших співвласників, які підтримали позов.

Проживаючи за іншим місцем проживання, відповідач припинила сплату будь-яких платежів за спірну квартиру, що також свідчить як про її відсутність у спірній квартирі, так і втрату інтересу до проживання у ній.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно визнав таким, що втратив право користування спірним житлом, неповнолітнього ОСОБА_5, також не ґрунтуються за законі.

Так, за ч.4 ст.29 ЦК України, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Сторонами не оспорюється, що неповнолітній ОСОБА_5 постійно проживає з матір'ю - відповідачкою у справі, спору з приводу визначення місця проживання дитини не існує.

З посиланням на ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. ратифікованої Україною 27.02.1991р., та судову практику (постанова Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі №6-1793цс1), суд першої інстанції зазначив, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків або одного з них. Набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Причини непроживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Мотивуючи незгоду з доводами відповідача, що дитина може проживати (бути зареєстрована) і з батьком, суд першої інстанції зазначив, що на час розгляду справи у спірній квартирі батько дитини не проживав.

Інші доводи апеляційної скарги про хворобу дитини, несплату аліментів на дитину її батьком тощо, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, позаяк не відносяться до сутності жилого спору.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: