Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/51/16-ц Головуючий у 1-й інст. Снігір В. М.
Категорія 48 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2017 року,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася із позовом та з урахуванням уточнення вимог просила стягнути з відповідача на її користь 50% вартості автомобіля в сумі 23500 гривень 00 коп. та вирішити питання стосовно судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 26 липня 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, від якого мають двох неповнолітніх дітей. В період шлюбу за спільні кошти вони придбали автомобіль «VOLKSWAGEN LT-35», а тому даний автомобіль є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

В ході розгляду справи про розірвання шлюбу із відповідачем, дізналася, що останній продав вказаний автомобіль без її згоди своїй матері ОСОБА_4 за ціною 47000 гривень 00 коп. Добровільно відповідач ОСОБА_3 відмовляється сплатити 50% вартості автомобіля, а тому змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. На підставі вищевказаного, просила задовольнити позов.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спірний автомобіль був проданий під час шлюбу 18.11.2015 року та отримані гроші сімя витратила на свої потреби. Вказує, що відповідно чинного законодавства належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору не врахована правова позиція Верховного Суду України в подібних правовідносинах, яка викладена у справі № 6-55цс13 та у справі № 6-3058цс16.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, 26 липня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстрований виконкомом Малозубівщинської сільської ради Коростенського району Житомирської області, актовий запис № 2 (а.с. 6).

Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7, 8).

Відповідно листа Коростенського ТСЦ МВС 1843 від 07.04.2016 року автомобіль марки «Фольксваген LT-35» н/з НОМЕР_1 був зареєстрований 27.02.2014 року за ОСОБА_3, а з 03.12.2015 року був перереєстрований по довідці-рахунок на іншого власника без зняття з обліку - на ОСОБА_4 (а.с. 32).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний, вказане рішення набрало чинності 05.01.2016 року (а.с. 62).

Згідно відповіді ТСЦ МВС 1841 за № 1390 від 28.09.2016 року станом на 24.09.2016 року спірний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 12.05.2016 року (а.с.87).

У матеріалах справи знаходиться копія розписки, згідно якої 12 липня 2013 року ОСОБА_7 позичив у ОСОБА_8 чотири тисячі євро для придбання автомобіля Фольксваген LT-35 та зобовязувався повернути ці кошти в строк до 12.06.2014 року та відмітка про те, що борг був повернутий (а.с. 145).

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вказана розписка не є належним та допустимим доказом у розумінні положень ст. 57 ЦПК України того, що автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 ст. 60 СК України).

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У відповідності ч. 1 статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Абзацом 2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Враховуючи те, що спірний автомобіль придбаний в період шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та згідно положень статті 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак останній здійснив його відчуження без згоди позивача, а також те, що спірне майно знаходиться у власності третьої особи, у матеріалах справи наявна довідка-рахунок, де зазначено вартість цього автомобіля, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що отримана відповідачем ОСОБА_3 від продажу автомобіля сума грошових коштів підлягає поділу в рівних частках між подружжям.

Доводи, які зазначені в апеляційній скарзі висновки суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відтак, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: