Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності на частку в нерухомому майні, витребування майна, включення частини майна до спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому посилався на те, що 09 січня 2003 року він та його мати ОСОБА_10 провели обмін належної їм на праві власності в рівних частках 22/100 частки будинку АДРЕСА_4 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально посвідченим договором міни від 09 січня 2003 року.

На час обміну спірна квартира належала на праві власності в рівних частках йому та його колишній дружині ОСОБА_7, з якою він перебував у шлюбі з 1975 до 1977 року, а також їхньому сину ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Після смерті його матері ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 року він тяжко захворів на онкологічне захворювання. У 2003 році йому було встановлено 1 групу інвалідності терміном на 2 роки, а з 2005 року - безстроково та він потребує постійного стороннього догляду. З того часу він фактично весь час перебував у різних лікувальних закладах України. З травня 2012 року постійно проживає і знаходиться на повному державному забезпеченні у Вознесенському геріатричному пансіонаті Миколаївської області.

Оскільки у спірній квартирі він не міг знаходитись самостійно, він домовився зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_7 про те, що вона буде здавати цю нерухомість у найм та документи на квартиру знаходились у неї.

У грудні 2014 року він дізнався від колишньої дружини, що вони з сином продали належну йому квартиру, на підтвердження чого пред'явили йому нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 20 квітня 2004 року, за яким ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, виступаючи як власники спірної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 року, продали її ОСОБА_9 У подальшому він ознайомився з рішенням суду та оскаржив його. Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 20 квітня 2004 року продали спірну квартиру ОСОБА_9, не будучи її власниками. У подальшому - 08 листопада 2004 року, ОСОБА_9 за нотаріально посвідченим договором дарування подарував спірну квартиру ОСОБА_5, яка володіє нею на теперішній момент.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2, витребувати від ОСОБА_5 як добросовісного набувача на його користь Ѕ частки квартири, а іншу Ѕ частки цієї квартири включити до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року, позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності.

Витребувано у ОСОБА_5 Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення в частині витребування у ОСОБА_5 Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_4 скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що за договором міни від 09 січня 2003 року ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_10 обміняли належні їм в рівних частках 22/100 частини будинку АДРЕСА_4 на належну в рівних частинах ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_3. Правовстановлюючим документом ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 на дану квартиру був договір купівлі-продажу, оформлений Південною товарною біржею 18 грудня 1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла, спадщину після неї фактично прийняв ОСОБА_4, оскільки був зареєстрований зі спадкодавцем на час смерті, спадкова справа заведена Першою миколаївською державною нотаріальною конторою.

За позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 року був визнаний дійсним договір купівлі ними та неповнолітньою ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2, оформлений Південною товарною біржею 18 грудня 1999 року, та визнано за ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 право власності на 1/3 частини квартири за кожним. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2004 року як правовстановлюючого документа ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 продали за договором від 20 квітня 2004 року дану квартиру ОСОБА_9, а останній за договором дарування від 08 листопада 2004 року подарував квартиру своїй доньці ОСОБА_5

Також суд зазначав, що ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 року було залишено без змін та встановлена обставина, що визнання дійсним договору, оформленого Південною товарною біржею 18 грудня 1999 року про купівлю ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 спірної квартири із визнанням права власності в рівних частках не призвело на час ухвалення рішення суду від 15 жовтня 2003 року до виникнення їх права власності, оскільки власники квартири змінилися за наступною угодою від 09 січня 2003 року.

Тобто судом було встановлено, що право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на законних підставах на спірну квартиру не припинялося і без відома позивача квартира вибула у власність ОСОБА_9, а потім ОСОБА_11 Виходячи з принципу рівності ідеальних часток у спільній власності, а саме у такій формі вона була набута ОСОБА_4 та ОСОБА_10 за договором від 09 січня 2003 року, позивач має право на захист своєї Ѕ частини спірної квартири у спосіб, визначений ст. 388 ЦК України, тобто шляхом витребування, а не визнання права власності. Витребування за змістом само по собі повертає право власності законному власникові і є підставою для реєстрації речового права.

Що стосується позовних вимог про включення іншої Ѕ частини квартири до складу спадщини ОСОБА_10, суд дійшов висновку, що підстав для їх задоволення немає, оскільки позивачем в цій частині вимог був обраний неналежний спосіб захисту спадкових прав.

Ухвалюючи рішення, суд врахував правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року № 6-1376цс16.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

Г.І.Мостова